NETFLIXOVA SERIJA
Na obali rijeke Dnjestar,
u Republici Moldaviji, nalazi se zatvor Rezina,
Kazneni zatvor broj 17.
Ruševni, stari, strogo čuvani zatvor iz sovjetskog doba.
Ovo me mjesto počinje gušiti.
Ne mogu zaustaviti lupanje srca.
U njemu se nalaze najopasniji moldavski zločinci.
Djevojka je zadavljena.
Zašto si to učinio, Liliane?
Trećina zatvorenika služi doživotnu kaznu, bez nade za puštanje.
Koliko si dugo u ovom zatvoru?
Već 26 godina.
Postavlja se pitanje.
Koji je cilj doživotne kazne?
Samo da osoba umre u zatvoru?
Žive u teškom režimu sovjetskog stila.
32 koraka.
To radim svaki put kad prođem ovuda.
Radim 32 koraka.
Kad si zadnji put izašao izvan zgrade?
Ne sjećam se.
Sada samo gledaju u ponor. Nema nade.
Bačen u zatvor i to je to. To je sve.
Zovem se Raphael Rowe,
u Velikoj Britaniji osuđen sam za ubojstvo koje nisam počinio
i na doživotnu bez mogućnosti pomilovanja.
Dugih 12 godina dokazivao sam nedužnost.
Sada putujem svijetom da bih otkrio kakav je doista život
u nekima od najokrutnijih svjetskih zatvora.
Moldavija, istočna Europa.
Ova bivša sovjetska država najsiromašnija je zemlja u Europi.
Prosječan čovjek zarađuje samo 12 dolara na dan.
Život je težak, a broj ubojstava među najvišima je u Europi.
S kriminalcima se zemlja obračunava žestoko.
Zatvorske kazne ovdje nevjerojatnih su sedam puta duže
od europskog prosjeka.
Oni koji su proglašeni krivima za ubojstvo služe najmanje 30 godina.
Ovi osuđenici na doživotni zatvor kaznu služe u zabačenom zatvoru Rezina,
a upravo tamo idem.
PRVI DAN
Na putu sam u Kazneni zatvor broj 17 ovdje u Moldaviji.
Rekli su mi da je ovaj zatvor mjesto
gdje mnogi dečki s kojima ću se družiti
služe vrlo duge zatvorske kazne
bez nade da će ikad biti pušteni.
Službeno, doživotna zatvorska kazna u Moldaviji znači da odslužite 30 godina.
U stvarnosti, nitko tko služi doživotnu kaznu nikad nije pušten.
Neki od njih nikad nisu vidjeli današnje društvo u ovoj zemlji,
zapadnjački način života.
Ne znam kako će me prihvatiti i zato sam ovdje.
Zatvor Rezina na lošem je glasu.
Izgrađen u Staljinovo doba, a u njemu je više od 300 kriminalaca.
Njih 106 služi doživotne kazne,
a s njima ću provesti sljedeći tjedan.
-Raphael. -Da.
Godina rođenja?
1968.
Idemo.
Biti ovdje je kao da se vraćam u prošlost.
Mučenje i narušavanje ljudskih prava možda su prošlost…
no koliko se toga istinski promijenilo od sovjetskoga doba?
Ovo me mjesto počinje gušiti. Ne mogu zaustaviti lupanje srca.
Prije smještanja u ćeliju…
Dođi.
…određen mi je liječnički pregled.
Pokaži mi noge i lice.
Kad se to dogodilo?
1988.
Lice mi je bilo porezano.
Svaki moj ožiljak pomno je dokumentiran.
15 centimetara.
Kakva je ovo ozljeda?
To je ubodna rana.
Ne želim da se pročuje da sam nekakav grub tip
jer netko bi me mogao izazvati.
Budući da na licu imam tako jasno istaknut ožiljak,
pratit će me po zatvoru.
Vasea, otvori. Bježi.
Idi šefu.
Idi gore.
Sljedeća postaja je sastanak sa zatvorskim čuvarom.
On će odlučiti s kim ću dijeliti malenu ćeliju sljedeći tjedan.
Bit ćeš smješten u ćeliju
u kojoj su još dva zatvorenika
koji služe doživotne kazne.
Trebam li se bojati svojih cimera?
Ne zapitkuj previše
i ne otpočinji svađe.
Ovim zatvorom, kao i mnogima iz sovjetske ere,
vlada zatvorska banda.
Hijerarhija bande žestoko se provodi protiv svih neposlušnih zatvorenika.
Ćeliju ću dijeliti s dvojicom muškaraca koji su odlučili živjeti izvan bande
u odvojenom dijelu zatvora za one koji odbijaju biti u bandi.
Drago mi je da nisu članovi bande,
ali oba moja cimera osuđena su za najteža kaznena djela.
Idemo.
-Zdravo. -Zdravo.
Zdravo. Engleski? Malo?
Malo govorim engleski…
-Malo govoriš engleski. -…ali on ne razumije engleski.
Ne razumije. Dakle, prevodit ćeš.
-Sjedni. -Hvala.
Da se predstavim. Ja sam Raphael.
-Zovem se Max. -Max.
Lilian.
Lilian. Drago mi je.
Ovo je tvoj prostor i učinio si da se osjećam dobrodošlim
samo svojim osmijehom.
Laknulo mi je jer kad sam bio pred tim vratima,
srce mi je lupalo.
Tko su ti tipovi? Kako izgledaju?
Koliko su stari? Hoće li me prihvatiti?
Hoću li biti dobrodošao?
Što mislite o mom dolasku u vaš prostor?
Važno nam je da si poput nas.
Mnogo vremena provodimo u sobi.
Dvadeset i dva sata.
Imamo samo dva sata za izlazak izvan ćelije.
Vrlo je važno imati dobar odnos između zatvorenika.
To je jako važno.
Što prvo moram znati da bih…
se snašao i preživio?
Savjetovao bih mu…
da bude takav kakav jest.
Reci mu.
Budi takav kakav jesi.
Pokušat ćemo te usmjeravati.
A ti si ovdje od…?
Od 2005.
Od 2005? U zatvoru si 16 godina?
Da. On je malo više.
Kakvih 17 godina.
Kad ti završava dan?
Vrata se trajno zatvaraju,
a prema potrebi se otvaraju.
Raphaele!
Olakšanje mi je što se uz Maxima i Liliana osjećam ugodno.
Pomoći ću ti.
U zatvoru je ključno poštovanje cimera,
pogotovo kad ste zajedno zatvoreni 22 sata na dan.
Trebat će mi njihovo vodstvo kroz nepisana pravila ovog zatvora.
-Možeš li zadržati taj kut? -Da, dobro.
Ali prvo mi treba pomoć s posteljinom.
Ovo ide ovamo! Ne možeš li to ti?
Tri velika muškarca to ne mogu.
To je jedan kut, zar ne?
-A ovo je onaj drugi. -To je to.
Reci mu da se ovo zove poštovanje.
-Malo pomoći ne šteti. -Da.
To je to.
I to ide gore.
Posteljina je nekako previše bijela, čak i za prvu večer!
Predobra je!
Testirat ću krevet. Madrac, zapravo.
-Da, probaj. -Tvrd je.
-Dobro jutro. -Dobro jutro.
Hrčeš li?
Ne.
Lilian, katkad.
-Katkad. Ja, ne. -Ne hrčeš.
Kraj je mog prvog dana u zatvoru Rezina
i vrijeme je za odlazak u ćelijsku kupaonicu.
Jedino su mi dali ovaj sapun,
a svaki muškarac zna da ovo nije najbolji žilet na svijetu.
I žene to možda znaju.
Daju ti četkicu za zube.
Nije loša.
Pasta za osjetljive zube, što je dobro, a ima je dosta.
I rola toaletnog papira.
Preferiram bijelu, ali može i smeđa.
Ovo nije samo kupaonica.
To je prostor za privatnost jer u ovom zatvoru je drugdje nema.
Zamislite.
Ovaj je zatvor sumoran.
Tako je malen. Tako je tijesno.
Toliko je skučeno da se počneš grbiti.
Obratite pozornost na Maxa.
Velik je tip, ali zgrbljen je.
Po meni je to stvar zatvora.
Radi se o tome da se pokušava uklopiti u ovaj prostor, koji je,
ne mogu to dovoljno naglasiti,
stvarno malen.
Voda je ledena.
Prvo jutro u Rezini među osuđenicima na doživotnu kaznu.
Max mi je rekao da ćemo u našoj majušnoj ćeliji biti
otkad se probudimo do otprilike 13 h.
Onda će nas pustiti na dva dragocjena sata vježbanja i druženja.
Lilian ujutro ne jede.
Pije kavu i puši cigaretu.
-To je njegov doručak. -A ja malo jedem.
-Dobro. -Jedemo sve što nam šalju roditelji.
Ne jedemo zatvorsku hranu jer baš nije najbolja.
Možemo li malo proći kroz ćeliju?
Reci mi gdje smo i što vidimo.
Ovo je moj krevet. Da, za cijeli život.
Ovo je moja televizor. Imam knjige.
Kakvi su to dokumenti?
Jesu li to dokumenti vezani za tvoj predmet?
Vezani za učenje, predmet, posao,
naša pisma predsjedniku, premijeru,
drugim ministrima, sve.
Zalažeš se za poboljšanje vaših uvjeta?
-Da. -Dobro.
Maxim je sudjelovao u oružanoj pljački u kojoj je ubijen policajac.
Tvrdi da nije pucao,
ali osuđen je za ubojstvo i dobio je doživotnu zatvorsku kaznu.
Ovdje je gotovo 16 godina i za to vrijeme
u Rezini je postao vodeći pobornik zatvorske reforme.
Jedan od njegovih uspjeha bio je dopuštanje zatvorenicima
da u ćelijama imaju računala.
Za ovaj smo se uređaj borili 14 godina,
a sudac je dopustio da ovo imamo bez internetske veze.
Slijedila je dozvola za hladnjake u ćelijama,
da bi zatvorenici mogli svoju hranu držati svježom.
Nakon ovoga, svih 6000…
Šest tisuća zatvorenika dobilo je pravo ne samo na hladnjak,
nego i na slične stvari.
Kuhalo za vodu.
-MP3-plejere i drugo. -Dobro.
Naravno, zatvorenici sami moraju kupovati taj luksuz.
Zapravo, gotovo sve u ovoj ćeliji,
izradili su Max i Lilian, a to su financirale njihove obitelji.
Ovo područje ovdje.
Mi smo to izradili.
-Što, cijelu ćeliju? -Da.
Dobro. Liliane, hoću li dobiti kavu?
-Malo sam… -Liliane.
Očajnički trebam kavu.
Liliane, dođi skuhati kavu.
-Nema mjesta. -Napravit ću ga.
Idem jer on…
Nema mjesta za nas trojicu. Dobro.
Impresioniran sam.
Služe doživotne, nikad neće biti pušteni,
pa su se sami potrudili da ćelija
u kojoj će provesti ostatak života postane ugodnija.
Postavili su pločice na pod,
ožbukali su zidove i proveli struju.
Napravili su kuhinjicu. Nikad nisam vidio nešto slično.
Max i Lilian već godinama dijele ovu malenu ćeliju.
Tvoja specijalnost, Liliane, je kuhanje kave.
Da.
Što je moj posao? Hoću li morati prati posuđe?
Jer ti kuhaš kavu, a Maxim je spremio zobenu kašu.
Nakon što jedemo, očistim stol, pometem, a Maxim opere suđe.
Tako to radimo.
To nam je rutina. Tako to radimo oduvijek.
Točno u 13, čuvar otvara vrata.
Vode nas do zatvorskog krova,
gdje me Max upoznaje s malom skupinom zatvorenika
koji su isto odlučili živjeti podalje od zatvorske bande.
-Bok, ljudi! -Zdravo.
Držeći se podalje od opće zatvorske populacije,
ovo su jedini drugi zatvorenici
s kojima Max i Lilian ikad ostvaruju kontakt.
-Idemo. -Max.
Tu hodamo.
Ovo je vaša vježba?
-Nema rešetki. -Ovo je jedini prostor?
Da, ovo je naš jedini prostor.
Teško je povjerovati da zatvorenici provode 22 sata na dan u ćelijama,
a za dnevnu vježbu dobiju samo ovaj maleni natkriveni hodnik.
Da ti ne daju da vidiš nebo, da dodirneš travu.
To je okrutno i nehumano.
Kad si zadnji put izašao van?
Ne sjećam se.
Pokušavamo stalno hodati.
Jer to ti je jedina prilika da protegneš noge.
Koliko si dugo ovdje?
Dvadeset i sedam.
Ovdje je 27 godina.
Made in USSR.
Prebrojio sam korake. Možemo napraviti 32 koraka. To radim.
Svaki put napravim 32 koraka.
Kad sljedeći put izađete iz kuće, napravite 32 koraka,
i to je ono što ovi dečki rade godinama.
Trideset i dva koraka. Razmislite.
Dvadeset i sedam godina.
Skoro sam poludio.
Ali hvala Bogu, zadržao sam razum.
Zabrana izlaska na otvoreno dio je cijene koju ova skupina plaća
zbog odbacivanja pravila zatvorske bande.
Pokušavamo živjeti po zakonskim pravilima.
I slijediti Bibliju.
Ne podržavamo bande i slično.
Realna je mogućnost da nas prebiju jer ne želimo biti s njima.
Više ne želite razmišljati poput njih.
Kad bismo bili tamo,
ne bih imao mogućnost pisati i boriti se za svoja prava.
-Osim ako ti vođa bande dopusti. -Da.
Moć vođa zatvorskih bandi tolika je
da je Maxova skupina morala preklinjati vlasti
da ih drže podalje od bande.
Kad napišemo prijavu
da ne želimo biti dio te skupine.
„Pomozite nam.“
Što je učinio direktor zatvora?
Odvojio nas je od njih.
-Da. Dobro. -Ne njih.
-Ne. Radi vaše sigurnosti i zaštite. -Da.
Pitali smo zašto ne možemo izaći igrati nogomet,
odbojku i druge stvari.
Rekao mi je: „Tamo vas ne možemo zaštititi.“
Max i drugi zatvorenici ne žele biti korumpirani.
Žele činiti i druge stvari, raditi, obrazovati se.
Ali kažu mi da to ne možeš.
Vođe organiziranog kriminala, koji su iznimno bogati,
i kažu da plaćaju za neke usluge u ovom zatvoru,
imaju golemu kontrolu i utjecaj.
Max i dečki ne žele sudjelovati u tome.
Zbog toga su u zatvoru gotovo dvostruko kažnjeni i odvojeni.
Maxova skupina u ćelijama provodi više vremena od ostalih zatvorenika.
Sati zurenja u ista četiri zida
podsjećaju me na moje odsluženje zatvorske kazne
i beskrajan očaj koji sam osjećao.
TREĆI DAN
Treći mi je dan u zatvoru Rezina.
Još jednom, jutarnji sati polako prolaze dok se bliži vrijeme ručka.
Hrana koju osigurava zatvor prilično je odvratna
i moji je cimeri rijetko jedu, ali Max ima spas.
Samo sjedim u ćeliji i čekam da se vrati Max.
Otišao je po paket.
Na ovakvim mjestima, gdje je oskudica,
jako je važno da ti članovi obitelji šalju stvari.
Donio sam hranu.
Puno dobrih stvari.
Iznenađenje!
Dobio sam hranu od roditelja.
To je stiglo danas ili su to držali tamo?
Ne, poštom mi šalju pakete.
Obično mi šalju ponedjeljkom, a pakete primam utorkom.
Dobro. Govoriš li im što da pošalju?
Dugo jesam, ali sada znaju što trebam.
Mogu li paketi biti veliki koliko želiš?
Možeš dobiti ovoliki paket i ovoliki.
Dobro.
Tjedno možemo primiti jedan paket od jedne osobe.
Mama i sestra mogu ti odvojeno nešto poslati?
Da.
Isuse. Osjećam se razmaženo.
Moji su roditelji stari.
Moj otac ima 81 godinu, a majka 71.
U mirovini su. Ne rade…
Da, ali pomažu mi koliko mogu.
Zatvorenicima poput Maxa zabranjen je plaćeni posao u zatvoru
pa o obiteljima ovise za osnovne potrepštine.
Najnovija kampanja koju vodi je da mu se dopusti rad
da si može priuštiti pristojnu hranu
kad ga roditelji više ne budu mogli uzdržavati.
ČETVRTI DAN
Nakon samo nekoliko dana u zatvoru Rezina,
već osjećam pritisak zbog boravka u zatvorenom prostoru.
Naša skupina zatvorenika ne može ići igrati nogomet.
Ali kad nam zatvor dopusti, možemo se baviti dvoranskim sportom.
Iz ćelije me vode u rekreacijski prostor
u kojemu ću smjeti igrati stolni tenis
s drugim zatvorenicima.
Pogledajte ovo.
Ovo je hodnik nekih zatvorenika osuđenih na doživotnu zatvorsku kaznu.
O tome govorimo. To je širina ovog hodnika.
Bok. Kako si? Nisam te…
Nisam te prepoznao bez kape.
Pravi je majstor u stolnom tenisu.
Zaigraj s njim.
Dobro, idemo.
-Čeka te. -Čeka me.
Želim dobiti tri od 11. Stolni tenis igra već 27 godina.
Igrao sam u zatvoru. Dvanaest godina.
On ima 27 godina iskustva. Da vidimo mogu li dobiti tri boda.
Engleska - Moldavija. Kapituliraj!
Shvaćam. Ne možete nas pobijediti u nogometu.
Čini se da igram s lokalnim prvakom.
Imaj milosti! Smiluj mu se.
To je bilo agresivno.
-Koliko često možete igrati stolni tenis? -Dvaput na tjedan.
-Dobro. -Tri sata.
Ovo je tako bolno.
Jedan! Jedan bod.
Ovaj stol nije dobar.
Ne. Zato gubim.
Jedna stvar…
osim što igraju stolni tenis…
činjenica je da imaju osmijehe na licu,
a ovdje ti sigurno baš nije često do smijeha.
To je svojevrsni bijeg, zar ne?
To je trenutak kad mogu zaboraviti okolinu.
Time se bave da izbace energiju, frustracije i stres.
Zatvorenici u Rezini znaju da će zbog moldavskog pravosuđa
teško ugledati slobodu, bilo reformirano ili ne.
Maxov najveći izazov promjena je pravila oko izricanja kazne.
Upoznaje me sa Sergejem
koji je u zatvoru već 20 godina.
S koliko si godina došao u zatvor?
S devetnaest godina.
A doživotna kazna je za ubojstvo?
-Da. -Da.
Nisam izravno sudjelovao u ubojstvu.
Sudjelovao je u zločinu.
Bila su trojica, a on je bio vozač.
-On je bio vozač? -Da.
Ali nije izravno sudjelovao u ubojstvu.
Znači suci i političari ne kažu ti:
„Sergej, moraš odslužiti 25 godina prije mogućeg pomilovanja?“
-Ili 20 godina? -Ne.
-Ne? -Samo 30 godina za sve nas.
-Doživotna je najmanje 30 godina? -Da.
Minimalno, da.
Nijedan osuđenik na doživotnu nikad nije pušten.
Prije nekoliko godina, ovi zatvorenici mislili su da su dobili slamku spasa.
Godine 2016.
naši su političari prihvatili europski zakon
prema kojemu je tinejdžerima,
koji su zločine počinili između 18. i 21. godine,
moguće smanjiti kaznu.
-Taj je zakon bio za sve. -Dobro.
Sudac nam je rekao, meni i njemu osobno:
„Osuđeni ste na doživotnu kaznu i taj se zakon na vas ne odnosi.“
Jako čudno.
Na sve se primjenjuje, ali na nas ne.
To je pitanje.
Koji je cilj doživotne zatvorske kazne?
Samo da osoba umre u zatvoru?
Jako čudno.
Max i Sergej osporavaju doživotne zatvorske kazne,
ali dosad su im žalbe odbijane,
pa su suočeni s izgledom da ostatak života provedu u Rezini,
zatvoreni 22 sata na dan.
Nakon stolnog tenisa, prolazimo kraj jedinog prozora
kroz koji zatvorenici u mom krilu mogu vidjeti vanjski svijet.
Tako je blizu, a tako daleko. Sloboda postoji.
Prve godine ovdje bilo mi je teško.
Ali kad znam da služim doživotno,
razumijem to.
Kako to misliš?
Jer kad služiš određeni broj godina,
znaš da postoji stvarna mogućnost biti ondje.
Ali kad služiš doživotnu, nemaš šanse.
Naše su šanse tako male da ne mogu reći ni da postoje.
Kad te dečke pogledaš u oči, vidiš da nema nade.
Znam kakav je to osjećaj
kad ne znaš hoće li te ikad pustiti iz zatvora.
Nijedan čovjek na svijetu ne bi trebao živjeti bez nade,
a oni nemaju nade.
Treba im dati nešto što će značiti: „Jednog će te dana možda pustiti.“
Trenutno gledaju u ponor. Nema nade.
PETI DAN
Maxu je kampanja dala životni smisao.
Danas se sastajem s poduzetnim zatvorenicima
koji žive u zoni pod kontrolom bande,
a koji su našli način kako preživjeti.
Kao i svi s doživotnom kaznom, službeno nemaju pravo na posao.
No vlastitom opremom i resursima,
stolarsku su radionicu stvorili od nule.
Odavde vidim samo dvorište,
u kojemu zatvorenici koji se pridržavaju pravila bande igraju nogomet.
Anatol.
-Raphael. -Anatole.
Da.
-A ovo je? -Dema.
-Dema.
Ovim alatom oblikujemo drvo.
Ovim ga režemo.
Bojim se da će alat poletjeti i udariti mene ili njega u lice.
Nema zaštitnu opremu pa očito vjeruje u svoje sposobnosti.
Zatvor ovo ne omogućuje pa su ovi dečki
stvarno preuzeli inicijativu
i stvorili radionicu
u koju se mogu maknuti iz svojih ćelija.
Izrađujemo kutiju za nakit.
Da, pokaži mi što da radim. Pokušat ću.
Ovako.
Dobro. Tako se pravi središte.
Dobro.
Ovako. Stavi ruku ovamo. Tako.
Da. Dobro.
Moraš upotrijebiti mišiće jer ovo je jako teško.
Što ćete onda s ovim kada dovršite?
Prije pandemije,
zatvor ih je prodavao na dražbi.
Davali su nam 50 % novca i uplaćivali ga na naše zatvorske račune.
Ne. Odavde. Ovako. Trebao bi tako!
Shvaćam.
Da bude isto kao ovo.
To je kao… Dobro.
Što radite s tih 50 % koje dobijete?
Plaćamo račun za struju ovdje
i kupujemo stvari u dućanu.
Ovdje trebamo novac.
Ruke su mi…
Gle, ova je pocrvenila.
Teško je. Imaš jake ruke.
Dema je kao mladić osuđen za dvostruko ubojstvo.
Koliko si dugo u zatvoru?
Već 26 godina.
U zatvoru si 26 godina.
I 20 godina ovdje, u Rezini.
Ovdje sam pet dana u tjednu.
Udubiš se u svoje misli.
Sam si s alatom i poslom.
Ovo je užitak.
Bilo da smo u zatvoru ili na slobodi, moramo raditi.
Zato smo muškarci.
Sjajno je vidjeti da čak i u ovom teškom zatvorskom režimu
neki pokazuju poduzetnost i kreativnost.
Svaki zatvorenik treba neki oslonac.
Kao zatvorenik, studirao sam pravo.
U ćeliji mi Lilian pokazuje kako se nosi sa svojom kaznom.
Imam cijele bilježnice.
Pišem o svom životu, o svojoj prošlosti.
Pišem o svojoj sadašnjosti, pišem o budućnosti.
O svemu.
Jesu li to poput dnevnika?
U ovo sam uložio i dušu i srce.
Svaka je riječ napisana krvlju, jer…
misao na moju obitelj mi je sve.
Jako volim glazbu.
Lilian je čak postao i kantautor.
To držiš ispod kreveta, glazbalo.
Da.
Upotrebljava ga kad želi pjevati.
Pridružiš li mu se ikad?
Ne, ja ne pjevam. Nemam glas.
Možete li vjerovati da je ovo zatvorenik osuđen na doživotnu kaznu,
koji nikada neće biti pušten?
Ne želim smetati ostalim zatvorenicama pa sam malo tiši.
Postoji glas Koji nosi vjetar
Poput tvoga je glasa, dušo Šapće
Davno si me ostavila
Moja je duša tužna i ranjena
Davno si me ostavila…
Impresioniran sam.
Želim mu se pridružiti.
Moja je duša tužna i ranjena
Postoji glas Koji nosi vjetar
Poput tvoga je glasa, dušo Šapće
Vjetar mi tvoju ljubav šalje
To je kao da glas tvoj šapće…
Ovo je sjajno!
Suze su mi se osušile
Suze ljubavi nekoć su tekle
Liliane, pomaže li to da zaboraviš?
Ne znam pomaže li išta.
S ovim živim 18 godina.
To je moja unutarnja bol.
Moja muka.
I s tim živim. Jedina mi je nada u Bogu.
Kad sam bio iza rešetaka,
upoznao sam zatvorenike koje su mučili njihovi zločini
i neke koji se nimalo nisu kajali.
Dosad nisam pitao Liliana što je učinio
i što sada osjeća vezano za to.
ŠESTI DAN
Danas mi je zadatak pomoći Lilianu da spremi večeru.
Daješ mi najteže zadatke.
Da? Ovo je najlakši posao koji ti mogu ponuditi.
Želiš da ovo izrežem isto kao i ti?
Lilian pazi da ne izgubim nijedan zalogaj.
Brine te moja tehnika?
Malo manje!
Moje je pitanje: Zašto upropaštavaš ovu hranu?
Hoćeš li mi reći zašto si u zatvoru?
Stvarno me zanima.
Ubio sam ženu i njezinu nećakinju.
Orao bih za njih, donosio im drva, pomagao im.
Uzrok svega bio je alkohol.
Koliko su bile stare?
Nećakinja je imala
17 ili 18 godina.
A baka…
je imala 55 ili 60, ili tako nekako, ne sjećam se.
Znam da si tada bio pijan, ali kako si ih ubio?
Što se dogodilo?
Djevojka je zadavljena,
a baka je dobila kamen u glavu.
Tako.
Zašto si to učinilo, Liliane? Ti…
Ovih dana koje smo proveli skupa nisi mi se učinio kao tip
koji bi učinio nešto tako strašno.
Sam sebi ne mogu objasniti zašto se to dogodilo!
Imao sam sve. Znaš?
Alkohol!
Alkohol uzrokuje najveće probleme na svijetu!
Zamolio sam čuvara da me nakratko pusti iz ćelije.
Nisam to očekivao.
Ne znam je li me to šokiralo ili iznenadilo.
Ubio je dvoje ljudi: staricu i ženu.
Postoji izreka: „Nije zlato sve što sja“.
To sam pokušao učiniti.
Ništa nisam znao o njihovim kaznenim djelima,
a u nekoliko dana smo se upoznali.
Šalili smo se. Intenzivno smo razgovarali o uvjetima.
A onda me iznenadio.
Ovdje je zbog dva ubojstva, i to ne bilo kakva.
Bila su nasilna. Dvije bespomoćne žene.
Priznajem da to mijenja to kako doživljavam Lilian.
Ne mogu se pretvarati da to što je rekao nije utjecalo na mene,
opis zločina koje je počinio i kako ih je počinio.
Preispitujem vlastitu prosudbu o tome trebaju li ili ne
služiti 30 g. ili doživotno.
Budući da je večera spremna, vraćam se u ćeliju.
Ovdje?
Sjedni.
Trebam drugi stolac.
Bio je tu. Ne znam gdje je.
Ovo je rezervni, za goste.
Bravo.
Čuo si što sam ti rekao.
Pitam te:
zaslužujem li doživotni zatvor ili ne?
Kad sam ušao u tvoju ćeliju, Ništa nisam znao o tebi.
Znao sam samo da služiš doživotnu kaznu
i da si u ovoj ćeliji osuđen na dugi niz godina.
Svi zaslužuju drugu priliku.
To je najvažnije.
Znaš, Raphaele…
Pusti me da završim. Nisam još.
Šokiran sam zločinima koje si počinio,
ali sretan sam što sam te upoznao prije no što si mi rekao što si učinio,
jer upoznao sam toga čovjeka,
a ne zločinca.
Prošle su godine…
Godine!
Nitko ne procjenjuje jesam li se promijenio.
Bačen sam u zatvor i to je to.
To je to.
SEDMI DAN
Mom boravku u zatvoru Rezina gotovo je došao kraj.
Vrijeme je za oproštaj od Liliana i Maxa.
Pokazali ste mi, kroz razgovore i ljude koje sam upoznao,
da čak i kad morate živjeti s doživotnom zatvorskom kaznom,
vas dvojica i ostali doživotno osuđeni imate taj mali plamen u sebi,
koji bih ja opisao kao nadu.
I čak u ovim ekstremnim uvjetima, održavate ga na životu.
Mogao bi se lako ugasiti, zar ne?
-Da. -Ali odlučili ste…
da za vas postoji budućnost.
Nitko ne zna kad će to biti. Nadajmo se da će promjena doći.
To zovemo velikom borbom za našu mogućnost puštanja
i za to da dokažemo da smo i mi ljudi koji zaslužuju drugu priliku.
Najvažnije kod nade je da nada umire posljednja.
Samo nemoj zaboravit da se muke i patnje nastavljaju.
Gle, moram ići,
jer ako ne krenem, nikad neću otići.
A ti. Prijatelju. Prijatelji smo ti.
Prijatelju.
Dobro. Prijatelju.
Vidiš kako te brzo puštaju.
Napokon zakon funkcionira kako treba.
Zakon funkcionira.
Izlazim, znači da ima nade. Morate plamen držati na životu.
Nadamo se da ćemo se sresti vani.
-Jednog dana. -Jednog dana. Bok.
Bok.
Za mene, ti zatvorenici zaslužuju priliku jednog dana biti pušteni na slobodu.
U Moldaviju dolaze promjene,
ali u Rezini
imate osjećaj da promjene dolaze bolno polako.
Ovo je surov, zapušten zatvor, turoban i klaustrofobičan.
Mnogi ovdje služe duge kazne i boravak u zatvoru im je težak.
Kazneni zakon čini ga još strožim za mnoge koji, prema važećem zakonu,
možda nikad neće ugledati vanjski svijet.
Prijevod titlova: Kristijan Nikolić