A NETFLIX SOROZATA
A Dnyeszter folyó partján,
a Moldovai Köztársaságban található
a 17-es számú Rezinai Büntetőintézet.
Egy omladozó, maximálisan őrzött szovjet börtön.
Kezd egy kicsit bezártságérzetem lenni.
Erősen ver a szívem.
Moldova legveszélyesebb bűnözői élnek itt.
A lányt megfojtottam.
Miért tetted, Lilian?
A rabok harmada az egész életét ott tölti, és sose szabadulhat.
Mióta vagy itt?
Huszonhat éve.
Ez itt a kérdés.
Tulajdonképpen mi a büntetés célja?
Hogy a bűnöző a börtönben haljon meg?
Egy szigorú szovjet stílusú rendszerben élnek.
Harminckét lépés.
Ennyit teszek meg mindig, ha idejövök. Harminckettőt.
Mikor voltatok utoljára a szabadban?
Nem emlékszem.
Jelenleg teljesen reménytelen az egész életük.
Csak belöknek a börtönbe, és ennyi. Ennyi.
A nevem Raphael Rowe.
Az Egyesült Királyságban elítéltek egy gyilkosságért, amit el sem követtem.
Életfogytig tartó börtönbüntetést kaptam.
Tizenkét évbe telt, hogy tisztára mossam a nevem.
Most a világot járom, hogy megtapasztaljam, milyen az élet
a világ legkeményebb börtöneiben.
Moldova, Kelet-Európa.
Volt szovjet állam, Európa legszegényebb országa.
A napi átlagkereset mindössze 12 dollár.
Nehéz itt élni. Európában itt az egyik legmagasabb a gyilkosságok száma.
A bűnözőket keményen megbüntetik.
Az itteni börtönbüntetések átlagosan hétszer hosszabbak
az európai átlagnál.
Akit gyilkosságért ítélnek el, az minimum 30 évet kap.
Ezeket az embereket a maximális biztonságú 17-es Rezinai Büntetőintézetbe küldik.
Én is épp ide tartok.
ELSŐ NAP
Épp a moldovai 17-es számú büntetőintézetbe tartok.
Állítólag a börtönben
rengeteg olyan emberrel fogok beszélni,
akik nagyon hosszú ideje ott élnek,
és nincs is esélyük a szabadulásra.
Moldovában az életfogytig tartó büntetés hivatalosan 30 évet jelent.
A valóságban viszont ezek az emberek soha többé nem szabadulnak.
Vannak, akik egyáltalán nem is ismerik a mai nyugatias társadalom működését.
Nem tudom, mit szólnak majd hozzám, de épp ezért jöttem.
A rezinai börtön hírhedt hely.
Joszif Sztálin idejében épült, és több mint 300 elítélt él itt.
Százhatan közülük életfogytosok,
és a következő hetet velük fogom tölteni.
- Raphael. - Igen.
Születési éve?
1968.
Menjünk!
Mintha visszautaztam volna az időben.
A kínzás és az emberi jogok megsértése már a múlté…
de vajon más is változott itt a szovjet korszak óta?
Kezd egy kicsit bezártságérzetem lenni.
Erősen ver a szívem.
Mielőtt bezárnak egy cellába…
Erre jöjjön!
…orvosi vizsgálatnak vetnek alá.
Mutassa a lábát és az arcát!
Ezt melyik évben szerezte?
1988-ban.
Megvágták az arcomat.
Minden egyes sebhelyemről jegyzőkönyv készül.
Tizenöt centiméter.
Ezt hogy szerezte?
Késszúrás.
Nem akarom, hogy azt terjesszék, hogy balhés pasas vagyok,
mert akkor belém köthetnek.
Akinek ilyen jellegzetes sebhely van az arcán,
azt megjegyzik a börtönben.
Vasea, nyisd ki! Siess!
Nyomás a főnökhöz!
Az emeletre!
Most következik egy beszélgetés a biztonsági tiszttel.
Ő dönti el, kivel töltöm egy cellában az elkövetkező hetet.
Egy olyan cellába kerül,
ahol két másik rab lakik.
Életfogytosok.
Van okom félni a cellatársaimtól?
Ne kérdezősködjön
és ne provokáljon veszekedést!
Ahogy sok más szovjet börtönben, itt is egy börtönbanda uralkodik.
A banda hierarchiáját mindenkire ráerőszakolják, aki ellenáll.
A cellatársaim olyan emberek lesznek, akik nem követik a banda szabályait.
Egy elkülönített részen élnek a többi bandán kívüli rabbal együtt.
Örülök, hogy nem bandatagok,
de mindketten különösen súlyos vétség miatt ülnek.
Itt vagyunk.
- Helló! - Helló!
Helló. Tud valaki angolul?
Igen, én egy kicsit…
- Szóval te tudsz egy kicsit. - …de ő egyáltalán nem.
Ő nem. Akkor te fogsz tolmácsolni.
- Ülj le! - Köszi.
Hadd mutatkozzak be! Rafael vagyok.
- Én Max vagyok. - Max.
Lilian.
Lilian. Örvendek.
Ez a ti cellátok, de a mosolyotok elég volt hozzá,
hogy úgy érezzem, szívesen láttok.
Megnyugtató volt, mert odakint az ajtó előtt
elképesztően izgultam.
Kik lesznek itt? Milyen emberek?
Hány évesek? Befogadnak majd maguk közé?
Szívesen látnak?
Mit fognak szólni hozzá, hogy idejövök az ő területükre?
Fontos, hogy hasonlóak legyünk egymáshoz.
Sok idő
Huszonkét órát.
Csak két órát tölthetünk… odakint.
Ezért nagyon fontos, hogy jól kijöjjünk a cellatársainkkal.
Elengedhetetlenül fontos.
Mi a legfontosabb, amit tudnom kell…
ha életben akarok itt maradni?
Én azt tanácsolnám neki…
hogy legyen önmaga.
Mondd meg neki! „Légy önmagad!”
Megpróbálunk segíteni.
Mióta vagytok itt?
2005 óta.
2005. Vagyis 16 éve börtönben vagytok?
Igen. Ő kicsit több ideje.
Úgy 17 körül.
Mikor ér véget a nap?
Az ajtót mindig zárva tartják.
Csak akkor nyitják ki, ha szükséges.
Raphael!
Megkönnyebbüléssel tölt el, hogy Maxim és Lilian kedvesek hozzám.
Hadd segítsek!
A börtönben elengedhetetlen a cellatársaink iránti tisztelet,
főleg akkor, ha napi 22 órát összezárva kell töltenünk velük.
Jól fog jönni, hogy segítenek eligazodni az íratlan szabályok közt.
- Megfognád azt a sarkát? - Oké.
Először az ágyazásban lesz szükségem segítségre.
Nézd, ide kell tenni! Nem megy?
Három felnőtt férfinak se megy.
Egy sarok kész, nem?
Ez meg a másik.
Ez az.
Mondd meg neki, hogy ilyen a tisztelet!
- Jól jön a segítség. - Aha.
Ennyi.
Ezt pedig ide fel!
Ez az ágynemű ahhoz képest is túl fehér, hogy ez az első napja.
Nagyon jó!
Kipróbálom az ágyat. A matracot.
- Próbáld! - Kemény.
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
Horkolsz?
Nem.
Lilian szokott.
Néha. De én nem.
Te nem horkolsz.
Vége az első napomnak a rezinai börtönben,
és ideje használnom a mellékhelyiséget.
Tisztálkodásra csak egy szappant kaptam.
Erről a borotváról meg lerí, hogy nem szuperál valami jól.
Egy nő is megmondaná.
Adnak fogkefét is.
Nem is rosszak a sörtéi.
Fogkrém érzékeny fogakra, szuper.
Jó nagy tubus.
És itt egy tekercs vécépapír is.
A fehéret jobban szeretem, de a barnát is elviselem.
Ez nem szimplán egy mosdó.
Itt egyedül lehetek,
ami sehol máshol nem lehetséges ebben a börtönben.
Gondolj bele!
Ez a börtön egyszerűen nyomasztó.
Túl kicsi. Szűkös a hely.
Nagyon zárt. Össze kell húznunk magunkat.
Csak rá kell nézni Maxre.
Tagbaszakadt, mégis görnyedten jár.
És ennek a börtön az oka.
Azért csinálja, mert csak így képes megmaradni ezen a,
nem győzöm hangsúlyozni,
rém szűkös helyen.
Jéghideg a víz.
Ez az első reggelem a Rezinai Büntetőintézetben.
Max elmondta, hogy miután felébredünk,
egészen délután egyig a cellánkban kell maradnunk.
Aztán két röpke órára kiengednek, hogy mozogjunk és szocializálódjunk.
Lilian nem szokott reggelizni.
Csak kávézik és elszív egy cigit.
- Ez a reggelije. - Én szoktam enni egy kicsit.
- Oké. - Azt esszük,
amit a szüleink küldenek be.
Nem börtönkosztot, mert az nem olyan jó.
Körbevezetnél a cellátokban?
Mutasd meg, hol vagyunk és mit látunk!
Ez az ágyam. Életem végéig.
Ez a tévém. Vannak könyveim is.
És azok az iratok?
Az ügyedhez tartoznak? Vagy tanulsz?
Az ügyem is, tanulok is, munkaügyi papírok is vannak,
levelek az elnöknek, a miniszterelnöknek,
minisztereknek, meg ilyesmi.
Kérvények az életkörülményeid javítására?
- Igen, azok. - Oké.
Maxim részt vett egy fegyveres rablásban, ahol egy rendőr meghalt.
Azt állítja, nem ő lőtte le,
de életfogytiglanra ítélték gyilkosságért.
Már 16 éve itt él, és az itt töltött évek alatt
a rezinai börtönreform-kampány vezetőjévé vált.
Sikeresen kiharcolta, hogy a raboknak
lehessen számítógépük a cellájukban.
Ezért a gépért 14 évig harcoltunk,
és a bíró úgy döntött, megengedi, de csak internetkapcsolat nélkül.
Ezután engedélyezték a hűtőszekrényt,
hogy a rabok frissen tarthassák az ételeiket.
Ezután mindenki, hatezer…
Hatezer rab jutott hozzá nemcsak hűtőhöz,
de más eszközökhöz is.
Vízforralóhoz.
- Zenelejátszóhoz és egyebekhez. - Értem.
Természetesen mindezt saját zsebből kell kifizetniük.
Tulajdonképpen mindent, ami a cellában van,
Max és Lilian készített a családjaik pénzéből.
Ezt a részt itt
mi építettük.
- Az egész cellát? - Igen.
Oké. Lilian, kaphatok kávét?
- Eléggé… - Lilian!
Kellene egy kávé.
Lilian, főzz egy kávét!
- Nincs hely. - Csinálok helyet.
Majd én, mert…
Oké, három embernek túl kevés itt a hely. Oké.
Lenyűgöző.
Tudják, hogy soha nem szabadulnak innen,
ezért mindent megtesznek, hogy a cellájuk,
ahol életük végéig lakni fognak, minél kényelmesebb legyen.
Lecsempézték a padlót,
kifestették a falat, bevezették az áramot.
Kialakítottak egy kis konyhát. Még sose láttam ilyet.
Max és Lilian évek óta együtt élnek ebben a kis cellában.
Szóval neked a kávé a specialitásod, Lilian.
Igen.
Nekem mi lesz a dolgom? Mosogatnom kell?
Mert te kávét főzöl, Max pedig zabkását készített.
Evés után leszedem az asztalt és összesöprök, Maxim pedig elmosogat.
Így szoktuk csinálni.
Így jól működik. Mindig így csináltuk.
Pontban egykor az őr kinyitja az ajtót.
Felvisznek minket a tetőre,
ahol Max bemutat annak a kis csoportnyi rabnak,
akik a bandán kívüli életet választották.
- Sziasztok! - Helló!
Mivel ők a többiektől elkülönítve élnek,
Max és Lilian kizárólag
ezzel a csoporttal szokott érintkezni.
- Menjünk! - Max!
Sétáljunk!
Ez a testmozgás?
- Itt nincs rács. - Ennyi teretek van?
Igen, csak ez van.
Hihetetlen, hogy ezek a rabok napi 22 órát a cellájukban töltenek,
és csak egy ilyen kicsi, fedett folyosón végezhetnek testmozgást.
Kegyetlenség és embertelenség, hogy nem láthatjátok az eget
és nem érhettek hozzá a fűhöz.
Mikor voltatok utoljára a szabadban?
Nem emlékszem.
Igyekszünk folyamatosan sétálni.
Csak ilyenkor tudjátok kinyújtóztatni a lábatokat.
Mióta vagy itt?
Huszonhét.
Huszonhét éve van itt.
Eredeti szovjet.
Megszámoltam, és 32 lépést lehet tenni. Annyit lépek.
Ahányszor végigmegyek itt, 32-t lépek.
Ha legközelebb kilépsz az ajtón, tegyél meg 32 lépést!
Ezek az emberek hosszú évek óta csak ennyit tudnak lépni.
Harminckét lépés. Gondolj bele!
Huszonhét éve.
Majdnem beleőrültem.
De szerencsére bírom ép ésszel.
A rabok nem mehetnek a szabad levegőre, ez az ára annak,
hogy nem a börtönbanda szabályai szerint élnek.
Mi a hivatalos házirend szerint igyekszünk élni.
És a Biblia szerint.
Nem támogatjuk a börtönbandákat és hasonlókat.
Valószínűleg összevernének minket,
mert nem akarunk közéjük tartozni.
Nem akartok olyanok lenni, mint ők.
És ha ott lennénk velük,
nem lenne lehetőségem írni és harcolni a jogaimért.
- Csak ha a vezérük megengedné. - Igen.
A bandavezérnek akkora hatalma van a börtönben,
hogy Maxék a hatóságoktól kértek rá engedélyt,
hogy a bandától elszigetelve élhessenek.
Írtunk egy kérvényt,
hogy nem akarunk a bandához tartozni.
„Segítsenek!”
A börtönigazgató úgy oldotta meg,
hogy minket különített el tőlük.
- Értem. - Nem őket.
- Nem. Titeket helyezett biztonságba. - Igen.
És mikor megkérdeztem, miért nem mehetünk ki focizni,
röplabdázni meg ilyesmi,
azt mondta, ott nem tud megvédeni minket.
Max és a többi életfogytos nem akar elkallódni.
Továbbá szeretnének dolgozni és tanulni is.
De azt mondják, ez nem lehetséges.
A szervezett bűnözés vezetői rettentően gazdagok,
és azt mondják, több létesítményt is ők pénzelnek idebent,
nagyon befolyásosak,
és Maxék ebből ki akarnak maradni.
Emiatt elkülönítik és duplaannyira szigorú keretek közé szorítják őket.
Max és a többi bandaellenes rab több időt tölt a cellában, mint mások.
Ahogy órák óta bámulom a négy falat,
eszembe jut a saját börtönbüntetésem,
és hogy milyen kétségbeesett voltam.
Ez a harmadik napom Rezinában.
A délelőtt ma is szörnyen lassan telik, de közeleg az ebédidő.
A börtönkoszt eléggé gusztustalan.
A cellatársaim alig esznek belőle, de Maxnek van segítsége.
Csak ülök a cellában és várom, hogy Max visszatérjen.
Elment egy csomagért.
Egy ilyen helyen, ahol nincs semmi,
sokat jelent, ha a családtagjaink küldenek nekünk ezt-azt.
Hoztam kaját.
Mennyi kaja!
Meglepetés!
A szüleim küldtek egy kis ennivalót.
Ma hozták, vagy pár napra félreteszik?
Postán szokták küldeni a csomagokat.
Általában hétfőn adják fel,
és kedden kapom meg.
Te mondod meg, mit küldjenek?
Sokáig így volt, de már tudják, mire van szükségem.
Bármekkora csomagokat küldhetnek?
Kaphatunk ekkorát is, meg ekkorát is.
Értem.
Egy embertől hetente egy csomagot kaphatunk.
Oké. Szóval az anyukád és a húgod küldhet külön csomagot.
Igen.
Hű! Elkényeztetsz.
A szüleim idősek.
Apám 81 éves, anyám pedig 71.
Tehát nyugdíjasok. Nem dolgoznak…
Igen, de mindenben segítenek, amiben csak tudnak.
A Maxhez hasonló életfogytosok nem dolgozhatnak a börtönben,
ezért a családjaiknak kell gondoskodniuk róluk.
Most azért kampányol, hogy dolgozhassanak.
Így akkor is ehet majd rendes ételt, ha a szülei már nem tudják támogatni.
NEGYEDIK NAP
Csak pár napja vagyok a rezinai börtönben,
de máris érzem, hogy kezd összeroppantani ez a szűk környezet.
A mi csapatunk nem mehet ki az udvarra focizni.
De ha megengedik, sportolhatunk idebent.
Kihoztak a cellámból, és most épp a tornaterembe megyünk,
ahol elvileg pingpongozhatok majd
néhány másik rabbal.
Nézz csak körül!
Ezen a folyosón élnek jó néhányan
az életfogytosok közül.
Ennyi az egész. Ennyire keskeny a folyosó.
Helló! Ó, mi újság? Nem is…
Nem is ismertelek fel sapka nélkül.
Ő igazi profi pingpongozó.
Játssz vele!
Jól van.
- Rád vár. - Rám vár.
A cél, hogy 3 meglegyen a 11-ből. Már 27 éve pingpongozik.
Én is játszottam a börtönben. Tizenkét évig.
Ő meg 27 éve játszik. Vajon meglesz a 3 pont?
Anglia - Moldova. Biztos vereség.
Igen. Fociban se tudtok legyőzni minket.
Úgy tűnik, az ellenfelem a helyi bajnok.
Kíméletesen! Ne alázd meg!
Ez durva volt.
Milyen gyakran tudtok játszani?
Heti kétszer.
- Oké. - Három órát.
Ez kegyetlen.
Egy! Egy pont!
Az asztal nem túl jó.
Nem. Ezért állok vesztésre.
Ebben az egészben…
nemcsak a pingpongozás a fontos.
Hanem az, hogy mosolyognak.
Egy ilyen helyen ritkán mosolyog az ember.
Ez biztos.
Jó kis kikapcsolódás, igaz?
Eltereli a figyelmüket arról, hogy hol élnek.
Ezzel vezetik le a felesleges energiát és a stresszt.
Rezina életfogytos rabjai tudják, hogy a jelenlegi rendszerben
valószínűleg soha nem szabadulhatnak, bármilyen reform is jön.
Maxnek mindennél nagyobb kihívást jelent változtatni az ítélethozatalon.
Bemutat Sergeinek,
aki már 20 éve börtönben van.
Hány évesen kerültél be a börtönbe?
Tizenkilenc.
És gyilkosságért ítéltek életfogytiglanra?
- Igen. - Aha.
Én nem vettem részt a gyilkosságban.
Csak bűnrészes volt.
Hárman csinálták. Ő volt a sofőr.
- A sofőr? - Igen.
De közvetlenül nem vett részt a gyilkosságban.
Tehát a bírók és a politikusok nem mondják, hogy:
„Sergei, ha letöltöttél 25 évet,
utána esetleg szabadulhatsz”?
- Vagy húszat. - Nem.
- Nem? - Mindenki 30-at kapott.
- Annyi az életfogytiglan? - Igen.
Minimum annyi.
Még soha egyetlen életfogytost se engedtek ki innen.
Néhány éve az életfogytosok azt hitték, megmenekülhetnek.
2016-ban a politikusaink
bevezettek egy európai törvényt,
ami lehetővé tette a fiataloknak,
akik 18 és 21 éves koruk között követtek el bűncselekményt,
hogy lerövidüljön a büntetésük.
- Ez mindenkire vonatkozott. - Aha.
És a bíró azt mondta nekünk, neki is és személyesen nekem is,
hogy mi életfogytosok vagyunk, ezért ránk nem vonatkozik.
Ez furcsa.
Mindenkire vonatkozik, csak ránk nem.
Ez itt a kérdés.
Tulajdonképpen mi a büntetés célja?
Hogy a bűnöző a börtönben haljon meg?
Abszurd.
Max és Sergei fellebbeztek a büntetésük ellen,
de eddig mindig elutasították őket,
így továbbra is úgy tűnik, egész életükben Rezinában maradnak,
és napi 22 órát a cellájukban fognak tölteni.
Pingpongozás után elmegyünk az egyetlen ablak mellett,
ahonnan ebből a szárnyból látni lehet a külvilágot.
Olyan közel van, mégis olyan távol. Ott a szabadság.
Az első néhány év, amit itt töltöttem, elég fájdalmas volt.
De mikor megtudtam, hogy életfogytos leszek…
megértettem.
Ezt hogy érted?
Mert aki csak néhány évet kap,
annak ez mind elérhető lesz egyszer.
De egy életfogytosnak semmi esélye.
Annyira kevés esélyünk van,
hogy azt nem is nevezhetem esélynek.
Ha a szemükbe nézünk, látjuk, hogy rég feladták a reményt.
Tudom, milyen érzés az,
ha fogalmad sincs, kiszabadulsz-e még valaha a börtönből.
Egyetlen embernek sem szabadna reménytelenül élnie,
de nekik mégis így kell.
Szükségük van valamire, ami azt sugallja, hogy egy nap talán kiszabadulhatnak.
Jelenleg teljesen reménytelen az egész életük.
Maxnek a kampányolás az élete értelme.
Ma pedig két bátor életfogytoshoz megyek,
akik a börtönbandában élnek.
Ők is találtak maguknak célt.
Életfogytosként hivatalosan ők sem kereshetnek pénzt munkával.
De a saját erejükből és eszközeikkel
létrehoztak egy asztalosműhelyt a semmiből.
Innen épp rálátni az udvarra,
ahol a börtönbandával együttműködő rabok focizhatnak.
Anatol.
- Raphael. Anatol? - Anatol.
Igen.
- És ő? - Dema.
- Dema? - Dema.
Ezzel az eszközzel faragjuk a fát.
Ezzel pedig vágunk.
Félek, hogy az a szerszám elrepül és eltalálja valamelyikünk arcát.
Nincs védőfelszerelése. Biztos megbízik a saját képességeiben.
A börtön nem nyújt támogatást az ilyesmihez,
ezért komoly erőfeszítésbe került
összehozniuk egy műhelyt,
ahová eljárhatnak a cellájukból.
Épp egy ékszerdobozt készítünk.
Oké, mutasd meg, hogy készül! Én is kipróbálom.
Így kell.
Jól van. Szóval így készül a közepe.
Oké.
Jó. Rendben.
Ehhez aztán kell izommunka! Nagyon nehéz.
Mit csináltok az elkészült darabokkal?
A világjárvány előtt
a börtön aukcióra bocsátotta őket.
A bevétel felét nekünk adták. Rátették a számlánkra.
Nem. Innen kezdd! Így. Így csináld!
Ó, értem!
Így lesznek egyformák.
Ó, szóval olyan… Oké.
És mihez kezdtek azzal a pénzzel?
Abból fizetjük a villanyszámlát,
és bevásárolunk belőle.
Ehhez kell a pénz.
A kezem…
Nézd, teljesen… Bevörösödött.
És forró. Kemény kezed van.
Demát fiatalon ítélték el kettős gyilkosságért.
Mióta vagy idebent?
Huszonhat éve.
Huszonhat éve börtönben vagy.
Itt, Rezinában húsz éve.
Heti öt napot töltök itt.
A saját fejünkben szabadok vagyunk.
Kettesben vagy a szerszámmal és a munkával.
Ez boldogságot nyújt.
Akár börtönben élünk, akár szabadok vagyunk, dolgoznunk kell.
Hiszen férfiak vagyunk.
Jó látni, hogy ilyen szigorú körülmények között is vannak,
akik vállalkozó szelleműek és kreatívak.
Az életfogytosoknak kell valami, ami erőt ad nekik.
Én jogot tanultam a börtönben.
A cellánkba visszatérve Lilian megmutatja, ő mivel köti le magát.
Több betelt füzetem is van.
Az életemről írok. A múltamról.
A jelenemről és a jövőmről.
Mindenről.
Ez afféle napló?
Teljes szívből írom ezeket.
Minden egyes szó tele van fájdalommal, mert…
nekem a családom a mindenem.
Nagyon szeretem a zenét.
Lilian dalokat is elkezdett írni.
Szóval ezt tartod az ágyad alatt. A hangfelszerelést.
Igen.
Ezt használja, amikor énekelni van kedve.
Szoktatok duettet énekelni?
Nem, én nem tudok énekelni.
Nincs jó hangom.
Hihetetlen, hogy ennyi minden történik egy börtöncellában
olyan rabokkal, akik halálukig itt lesznek.
Nem akarom zavarni a többi rabot, úgyhogy lehalkítottam.
Van egy hang, ami a széllel jött
Akár a te suttogásod, kedvesem
Oly régen elhagytál már
A lelkem szenved és sír
Lenyűgöző.
Szívesen énekelnék vele.
Van egy hang, ami a széllel jött
Akár a te suttogásod, kedvesem
Szerelmed hangja száll a széllel
Akár a te suttogásod
Szuper!
Nem maradt több könnyem már
A szerelem könnyei elapadtak
Lilian, ez segít kikapcsolni?
Nem tudom, segíthet-e bármi.
Tizennyolc éve így élek.
Lelki fájdalommal.
Szenvedve.
Így kell élnem. Isten az egyetlen reménységem.
Amíg börtönben voltam,
megismerkedtem olyanokkal, akiket kísértett a bűntettük,
és olyanokkal is, akik kicsit se bánták a tettüket.
Liliantől még nem kérdeztem meg, mit tett
és milyen érzés visszagondolnia a tettére.
HATODIK NAP
Ma én segítek Liliannek vacsorát főzni.
Rám sózod a nehéz feladatokat.
Mi? Ez a létező legkönnyebb feladat.
Elvárod, hogy ugyanúgy vágjam fel, ahogy te.
Lilian nem engedi, hogy akár egy falatot is elpocsékoljak.
Nem jól csinálom?
Kicsit kisebbre!
Nem értem, miért teszed tönkre az étel
Elmondod, miért kerültél börtönbe?
Nagyon érdekel.
Megöltem egy nőt és az unokahúgát.
Dolgoztam értük, etettem őket, segítettem nekik.
Mindennek az alkohol volt az oka.
Hány évesek voltak?
A kislány
17 vagy 18 éves volt.
De a néni…
Hatvan vagy 55, nem emlékszem pontosan.
Tudom, hogy részeg voltál, de hogyan ölted meg őket?
Mi történt?
A lányt megfojtottam.
A nagymamát egy kővel ütöttem agyon.
Így történt.
Miért? Miért tetted, Lilian? Nem…
Mikor megismertelek, nem néztem volna ki belőled,
hogy ilyen szörnyűségre vagy képes.
Én magam se értem, miért tettem.
Mindenem megvolt, érted?
Az alkohol!
Az alkohol az oka minden nagy problémának.
Megkértem az őrt, hogy egy kicsit engedjen ki a cellából.
Erre nem számítottam.
Nem is tudom, hogy sokkoló vagy meglepő volt-e inkább.
Megölt két embert: egy idős nőt és egy kislányt.
Van az a mondás: „Ne ítélj meg egy könyvet a borítójáról!”
Igyekeztem így tenni.
Megismertem őket, nem tudtam, mit követtek el,
és néhány nap alatt jobban megismertük egymást.
Nevetgéltünk.
Elbeszélgettünk az itteni helyzetről.
Aztán robbant a bomba.
Két gyilkosságért ül. És nem akármilyen gyilkosságokért.
Brutális gyilkosságokért. Két védtelen nő.
Muszáj elismernem, hogy most már teljesen másként tekintek Lilianre.
És hogy mélyen megérintett, amit elmondott.
Ahogy leírta a gyilkosságokat, és hogy hogyan követte el őket.
Elgondolkodtatott, hogy vajon elég lenne nekik 30 év,
vagy tényleges életfogytot érdemelnek.
Kész a vacsora, így visszatérek a cellába.
Én ide?
Ülj oda!
Kell még egy szék.
Nem tudom, hová lett a kicsi.
Ez a tartalék. A vendégeknek.
Finom.
Hallottad, amit mondtam.
Áruld el,
szerinted megérdemlem az életfogytiglant?
Mikor idejöttem, semmit nem tudtam rólad.
Csak annyit, hogy életfogytos vagy,
és hogy évek óta ebben a cellában élsz.
Mindenki megérdemel egy második esélyt.
Ez a legfontosabb.
Tudod, Raphael…
Még nem fejeztem be.
Lesokkolt mindaz, amit elkövettél…
de szerencsére már azelőtt megismertelek, hogy tudtam volna róla,
és ez az az ember, akit megismertem,
nem az, aki elkövette a gyilkosságokat.
Évek teltek el…
Évek.
Senkit nem érdekel, hogy megváltoztam-e.
Csak belöknek a börtönbe, és ennyi.
Ennyi.
HETEDIK NAP
Lassan véget ér az itt töltött időm.
Ideje elbúcsúznom Liliantől és Maxtől.
A beszélgetéseink és az emberek, akiket megismertem azt bizonyítják,
hogy még ha úgy is tűnik, hogy soha nem szabadultok a börtönből,
bennetek és a többi életfogytosban is ott lobog egy kis láng,
amit én reménynek neveznék.
És még ilyen nehéz körülmények között is képesek vagytok életben tartani.
Nagyon könnyen kialudhatna, nem igaz?
- Aha. - De hisztek benne…
hogy van jövőtök.
Nem tudjuk, mikor jön el.
Nem tudjátok. Reméljük, lesz változás.
Keményen harcolunk azért,
hogy legyen lehetőségünk kiszabadulni,
és hogy megmutassuk, hogy mi is emberek vagyunk és jár nekünk egy második esély.
Az a legfontosabb, hogy a remény hal meg utoljára.
Nem szabad elfelejtenünk, hogy a szenvedés folytatódik.
Nos, most mennem kell,
- különben sose tudnék elmenni. - Oké.
A barátom vagy. Barátok vagyunk.
Barátok.
Oké. Barátom.
Látod? Máris kiszabadulhatsz.
A törvény végre normálisan működik.
Végre normálisan.
Van remény, hiszen engem is kiengednek.
Tartsátok életben a tüzet!
Remélem, találkozunk odakint.
Egy napon.
Egy napon. Viszlát!
Viszlát!
Szerintem ezek a rabok megérdemlik, hogy egy napon kiszabadulhassanak.
Moldovában változnak a dolgok,
de Rezinában
a kerekek fájdalmasan lassan forognak.
Ez a börtön kemény és lelakott. Elnyomnak és bezártságérzeted lesz itt.
A rabok közül sokan hosszú büntetést kaptak,
és ezt nagyon keménynek élik meg.
A büntető törvénykönyv tovább nehezíti a dolgot, mert a törvény szerint sokan
talán soha nem is juthatnak ki újra.
A feliratot fordította: Katie Varga