EN NETFLIX-SERIE
På bredden av elven Dniester,
i republikken Moldova, ligger Rezina fengsel,
Fengsel nummer 17.
Et forfallent og gammelt sovjetisk høysikkerhetsfengsel.
Veggene begynner å lukke seg rundt meg.
Får ikke hjertet til å slutte å hamre.
Det huser Moldovas farligste forbrytere.
Jenta ble kvalt.
Hvorfor gjorde du det, Lilian?
En tredel av de innsatte er der på livstid, uten mulighet for løslatelse.
Hvor lenge har du vært her?
I 26 år.
Her kommer spørsmålet:
Hva er det faktiske målet med fengselsstraff?
Bare at vedkommende skal dø i fengselet?
De lever i et rått, sovjetlignende regime.
Trettito skritt. Det tar jeg hver gang jeg går her inne.
Trettito skritt.
Når var du sist utendørs?
Jeg husker ikke.
De stirrer ned i avgrunnen. Det er ikke noe håp.
Bare kastet i fengsel, og ferdig med den saken. Fiks ferdig!
Jeg heter Raphael Rowe,
og jeg ble domfelt i Storbritannia for et drap jeg ikke begikk,
og dømt til livstid uten prøveløslatelse.
Det tok meg tolv lange år å renvaske meg selv.
Nå reiser jeg verden rundt for å finne ut hvordan livet virkelig er
på innsiden av noen av verdens hardeste fengsler.
Moldova i Øst-Europa.
Moldova er tidligere Sovjetrepublikk og Europas fattigste land.
Gjennomsnittslønnen er skarve 12 dollar dagen.
Livet er hardt, og drapsraten er en av de høyeste i Europa.
Staten slår hardt ned på kriminelle.
Fengselsdommer her er lammende syv ganger lengre
enn gjennomsnittet for Europa.
Og de som finnes skyldig i drap, soner minimum 30 år.
Disse livstidsfangene sendes til fjerntliggende Rezina fengsel,
Fengsel 17, og det er dit jeg er på vei.
DAG 1
Jeg er nå på vei til Fengsel nr. 17 her i Moldova.
De sier dette fengselet er et sted
hvor mange av karene jeg skal dele tiden min med
soner veldig lange fengselsdommer uten håp om å noen gang bli løslatt.
Offisielt betyr en livstidsdom i Moldova at du soner 30 år.
I virkeligheten har ingen livstidsfange noen gang blitt sluppet ut.
Noen av karene her har aldri sett samfunnet som det er i dette landet i dag,
den vestlige levemåten.
Jeg vet ikke hva de vil synes om meg, og derfor er jeg her.
Rezina fengsel har et avskrekkende rykte.
Det ble bygget under Stalin og er hjemmet til over 300 forbrytere.
Hundreogseks er livstidsfanger,
og det er dem jeg skal tilbringe den neste uke med.
-Raphael. -Ja.
Fødselsår?
1968.
Kom igjen.
Å være her føles som å reise tilbake i tid.
Tortur og menneskerettighetskrenkelser kan høre fortiden til…
…men hvor mye annet har egentlig endret seg siden Sovjettiden?
Veggene begynner å lukke seg rundt meg. Får ikke hjertet til å slutte å hamre.
Før jeg puttes i en celle…
Kom inn hit.
…beordres jeg til legeundersøkelse.
Vis meg beina og ansiktet ditt.
Hvilket år skjedde dette?
I 1988. Jeg ble skåret i ansiktet.
Hvert eneste arr på meg dokumenteres omhyggelig.
Femten centimeter.
Hva er denne skaden?
Det er et stikksår.
Jeg vil ikke rykter skal spre seg om at jeg er noen slags hardhaus.
Da kan noen føle for å komme etter meg.
Når man har et så iøynefallende arr nedover siden av ansiktet,
vil det følge med meg rundt i fengselet.
Vasea, åpne det. Løp.
Gå til sjefen.
Gå opp trappen.
Neste stopp er én til én-samtale med en sikkerhetsoffiser.
Han avgjør hvem jeg skal dele en bitteliten celle med den neste uken.
Du vil bli plassert i en celle
der det er to andre fanger
med livstidsdommer.
Må jeg være på vakt overfor cellekameratene mine?
Ikke still noen spørsmål
og ikke stell i stand noe krangling.
Dette fengselet, som mange fra Sovjettiden,
styres av en gjeng.
Gjenghierarkiet opprettholdes med vold mot enhver innsatt som går over streken.
Jeg skal dele celle med to menn som har valgt å leve utenfor gjengjustisen
i en adskilt del av fengselet med andre gjengnektere.
Jeg er glad de ikke er gjengmedlemmer, men begge cellekameratene mine
har blitt dømt for de alvorligste overtredelser.
Inn med oss.
-Hallo. -Hallo.
Hallo. Noen som kan engelsk?
ja, jeg snakker litt engelsk.
-Å, du kan litt engelsk. -Han forstår det ikke.
-Ikke han, så du oversetter. -Sitt ned.
Takk skal du ha. La meg presentere meg selv. Jeg heter Raphael.
-Jeg heter Max. -Max.
-Lilian. -Lilian. Hyggelig å hilse på dere.
Dere får meg til å føle meg velkommen på deres rom med det samme
bare med smilene deres.
Det hjalp meg å slappe av. Da jeg sto utenfor den døra,
hamret hjertet mitt.
Hvem er de? Hvordan ser de ut?
Hvor gamle er de? Kommer de til å godta meg?
Vil de ønske meg velkommen?
Hvordan føles det at jeg kommer inn på deres område?
Det er viktig for oss om du er som oss.
Vi tilbringer mye tid på rommet.
Tjueto timer.
Og så har vi bare to timer til å gå ut… utenfor.
Og det er veldig viktig å ha en god relasjon mellom innsatte.
Det er en stor sak.
Hva er det første jeg må vite for å klare meg, å overleve?
Jeg ville rådet ham
til å bare være som han er.
-Si det! -Vær som du er i livet ditt.
Vi vil prøve å veilede deg.
Og du har vært her fra…
Fra 2005.
Så du har vært i fengsel i 16 år?
Ja. Han har vært litt lenger. Rundt 17.
Når avsluttes dagen deres?
Døra er permanent lukket,
og når de må, åpner de den.
Raphael!
At livstidsfangene Maxim og Lilian får meg til å føle meg komfortabel er en lettelse.
La meg hjelpe.
I fengsel er respekt for cellekameratene avgjørende.
Særlig når man er innelåst sammen 22 timer i døgnet.
Jeg trenger dem til å veilede meg gjennom dette fengselets skjulte regler.
-Kan du holde det hjørnet? -Ja, ok.
Men det første jeg trenger hjelp til er sengetøyet.
Se, den skal dit! Klarer du ikke med det?
Tre store menn klarer det ikke.
Dette er vel ett hjørne? Og dette er det andre.
Sånn er det.
Fortell ham at det er slik respekt ser ut.
-Litt hjelp er greit. -Ja.
Der har vi det.
Og opp dit med den.
På et eller annet vis er laknene for hvite selv for hans første natt!
Den er for bra!
Jeg skal teste senga, madrassen.
-Ja, prøv. -Ganske hard.
-God morgen. -God morgen.
Snorker dere?
Nei.
Lilian, noen ganger.
Noen ganger. Ikke jeg.
Du snorker ikke.
Min første dag i Rezina fengsel er over,
og jeg skal benytte meg av cellens tilstøtende fasiliteter.
Det eneste de ga meg av toalettsaker er denne såpen,
og enhver mann vet dette ikke er verdens beste barberhøvel.
Kvinner kan også vite det.
De gir deg en tannbørste.
Busten er ikke verst.
Sensitiv tannkrem, det er bra, og det er en skikkelig tube.
Og så en rull toalettpapir.
Jeg foretrekker hvitt, men skal klare meg med det brune.
Dette er ikke bare et toalett. Det er en lomme med privatliv,
for privatliv finner du ikke på noen andre steder her.
Tenk på det.
Greia her er at dette stedet er trykkende. Så lite, så trangt.
Det er så innkapslet at man blir anspent.
Se nøye etter når du ser på Max.
Han er en stor mann, men han er sammenkrøket.
Og for meg handler dét om fengsel,
om hvordan han prøver å passe inn i dette miljøet som er,
og jeg ikke kan vektlegge nok,
veldig, veldig, trangt.
Vannet er iskaldt.
DAG 2
Min første morgen i livstidsfløyen i Rezina fengsel.
Max har sagt at vi sitter innelåst på den bittelille cellen vår
fra vi våkner opp til rundt kl. 13:00.
Da slippes vi ut for to kjærkomne timer med gymnastikk og samvær.
Lilian spiser ikke på morgenen.
Han drikker kaffe og røyker en sigarett.
-Det er frokosten hans. -Og jeg spiser litt.
-Ok. -Og vi spiser alt
foreldrene våre sender oss.
Vi spiser ikke fengselsmaten, for den er dårlig.
Kan du gi meg en omvisning av cellen?
Forklare meg hvor vi er og hva vi ser?
Dette er senga mi, ja, på livstid.
Dette er tv-en min. Jeg har bøker her.
Hva er de dokumentene?
Saksdokumentene dine eller dokumenter til studier?
Studier, saken min, om arbeid,
brevene våre til presidenten, til statsministeren,
andre ministre, alt sammen.
Som argumenterer for bedre soningsforhold?
-Ja. Det er… -Ok.
Maxim var med på et ran der en politimann ble skutt og drept.
Han hevder han ikke skjøt,
men han ble dømt til livsvarig fengsel for drap.
Han har vært her i 16 år, og på den tiden
har han blitt Rezinas ledende forkjemper for fengselsreform.
En av seirene hans var fangenes rett til å ha datamaskiner på cella.
For denne datamaskinen kjempet vi i 14 år,
og dommeren bestemte seg for å la oss ha den uten internettforbindelse.
Den neste var tillatelse til kjøleskap på cella,
så de innsatte kunne holde den dyrebare maten sin frisk.
Etter dette kunne alle, 6000 innsatte,
ha ikke bare kjøleskap, men andre ting som denne her.
Kaffekjelen.
-Som mediespillere, mp3, andre ting. -Nettopp.
Naturligvis må de innsatte kjøpe disse luksusartiklene selv.
Faktisk er stort sett alt i cella
bygget av Max og Lilian og betalt av familiene deres.
Dette området her.
Vi har bygd det.
-Hva, hele cella? -Ja.
Ok. Lilian, skal jeg få kaffen min?
-Jeg er litt… -Lilian.
Jeg er desperat etter kaffen min.
Lilian, kom og kok kaffe.
-Er ikke plass. -Jeg skal gjøre plass.
Jeg går, for han…
Ok, ja, det er ikke plass til alle tre.
Jeg er så imponert. De soner resten av livet, skal aldri løslates,
og så har de selv tatt på seg å gjøre cella
de skal tilbringe resten av livet i mer beboelig.
De har flislagt gulvet, lagt fôringer,
gipset veggene og malt, installert strøm,
bygd et lite minikjøkken. Jeg har aldri sett noe lignende.
Max og Lilian har delt den bittelille cella i årevis.
Så din spesialitet, Lilian, er å lage kaffe.
Ja.
Ha blir min jobb, da? Må jeg ta oppvasken?
Siden du lager kaffen og Maxim har kokt grøten.
Etter vi har spist, rydder jeg av bordet og sveiper, og Maxim vasker opp.
Det er sånn vi gjør det.
Det er sånn vi kommer overens. Vi har alltid gjort det sånn.
På slaget 13:00 låser vakten opp,
Vi eskorteres til taket på fengselet,
hvor Max presenterer meg for den lille gruppen fanger
som også har valgt å leve utenfor fengselsets gjengjustis.
-Hei, folkens! -Hei.
Siden de holdes adskilt fra fanger generelt,
er denne gruppen de eneste andre innsatte Max og Lilian noen gang er i kontakt med.
-La oss gå. -Max.
-Vi rusler her. Ingen gitter. -Er dette gymnastikken deres?
-Er dette all plassen dere har? -Ja, vi har kun denne plassen.
Det er vanskelig å tro at de innsatte tilbringer 22 timer i døgnet på cella
og kun får en trang, tildekket korridor til daglig gymnastikk.
Å frata deg å kunne se himmelen, å ta på gresset.
Det er grusomt og umenneskelig.
Når var du sist ute på landjorda?
Jeg husker ikke.
Vi prøver å gå rundt permanent.
Nettopp, fordi dette er eneste sjanse til å strekke på beina.
Hvor lenge har du vært her?
Tjuesju.
Han har vært her i 27 år.
Made in USSR.
Jeg har talt skrittene. Vi kan gå 32 skritt. Det er det jeg gjør.
Hver gang opp og ned her, går jeg 32 skritt,
så neste gang du går ut ytterdøra hjemme, gå 32 skritt.
Det er skrittene disse karene har gått i år etter år etter år.
Trettito skritt. Tenk over det.
Tjuesju år, mann.
Jeg ble nesten gal.
Men jeg holdt meg frisk, takk og lov.
Å bli blokkert fra å være ute i friluft er prisen denne gruppen betaler
for å avvise fengselsgjengens gjengregler.
Vi prøver å leve etter fengselets offisielle regler.
Og følge Bibelen.
Vi støtter ikke gjenger eller noe annet sånt.
Det er en reell mulighet for at de banker oss opp,
fordi vi ikke vil være med med dem.
Dere vil ikke tenke som dem lenger.
Og om vi var der inne,
hadde jeg ikke kunnet skrive og kjempe for rettighetene mine.
-Med mindre gjengbossen sier du kan. -Ja.
Makten til gangsterbossene i fengselet er så stor
at Max' gruppe måtte trygle myndighetene
om å la dem leve utenfor gjengjustisen.
Da vi skrev en søknad
om at vi ikke ville ha noe med denne gruppen å gjøre:
"Hjelp oss, vær så snill," gikk fengselsdirektøren til det skritt
å separere oss ut.
-Nettopp. -Ikke dem.
-Nei. For at dere skulle være beskyttet. -Ja.
Og nå spør vi dem hvorfor vi ikke får gå ut og spille fotball,
volleyball og andre ting.
Han sa: "Vi kan ikke beskytte dere der."
Max og de andre livstidsfangene vil ikke la seg forderve.
De vil også gjøre spesifikke ting som å arbeide, utdanne seg selv.
Men de sier de ikke kan det,
og disse mafiabossene, som er ekstremt velstående,
og jeg blir også fortalt at de betaler for noen av fasilitetene i fengselet,
har enorm kontroll og påvirkningskraft,
og Max og karene vil ikke være med på det.
og derfor får de nesten dobbel straff: i fengsel og stuet vekk.
Max' gruppe med gjengnektere tilbringer mer tid på cella enn andre livstidsfanger.
Timene med stirring på de samme fire veggene
trekker meg tilbake til min egen tid i fengsel
og den endeløse fortvilelsen jeg følte.
DAG 3
Det er min tredje dag i Rezina fengsel.
Igjen kryper morgentimene langsomt mot lunsjtid.
Maten fengselet står for er ganske ekkel,
og cellekompisene mine spiser den sjelden, men Max har en livline.
Sitter bare i cella og venter på at Max skal komme tilbake.
Han har akkurat gått for å hente en pakke. På slike steder, som har lite ressurser,
er familie å få forsendelser fra veldig viktig.
Jeg har med mat.
Mye godteri.
Overraskelse!
Jeg har fått litt mat fra foreldrene mine.
Kom dette i deg, eller holder de på den noen dager?
Nei, de har sendt meg en pakke i posten.
Og de sender vanligvis på mandager,
og jeg kan få den på tirsdag.
Ok. Sier du hva de skal sende?
I lang tid, ja, men nå vet de bare hva jeg trenger.
Kan pakkene være så store eller små du vil?
-Du kan motta en som denne og som denne. -Ok.
Vi kan bare motta én pr. uke fra én person.
Ok, så mamma og søster kan sende deg en hver for seg.
Ja.
Jøss. Føler meg skikkelig bortskjemt.
Foreldrene mine er gamle. Faren min er 81, moren min 71.
-Altså pensjonerte. Jobber ikke…
Ja, men de hjelper meg så godt de kan.
Det er forbudt for livstidsfanger som Max å ha lønnet arbeid i fengsel,
så alle er avhengige av familie for basale forsyninger.
Hans siste kampanje dreier seg om å få lov til å arbeide,
så han fortsatt får råd til ordentlig mat
når foreldrene hans ikke lenger klarer å forsørge ham.
DAG 4
Etter bare noen få dager i Rezina fengsel
kjenner jeg allerede presset fra å være i et trangt, avstengt rom så lenge.
Vår gruppe fanger kan ikke gå ut i gården og spille fotball,
men når fengselet tillater det, er det en innendørssport vi kan spille.
Jeg har akkurat blitt tatt ut av cella for å gå til fritidsområdet,
hvor de sier jeg kan få spille litt bordtennis med noen andre innsatte.
Bare se deg rundt.
Dette er korridoren til noen av livstidsfangene, hvor de bor.
Dette er hva vi snakker om. Dette er bredden på korridoren.
Hallo. Å, hvordan går det? Jeg…
Jeg kjente deg ikke igjen uten hatten og greiene dine.
Han er en ekte helt i bordtennis.
-Spill mot ham først. -Ok, kjør på.
-Han venter på deg. -Venter på meg.
Målet mitt er å klare 3 av de 11. Han har spilt bordtennis i 27 år.
Jeg spilte i fengsel. Tolv år.
Han har 27 år, så la oss se om jeg klarer tre poeng.
England - Moldova. Kapitulér!
Skjønner. Dere klarer ikke å slå oss i fotball.
Ser ut som jeg er satt opp mot den lokale mesteren.
Vis nåde! Vis ham nåde!
Den var aggressiv.
Hvor ofte får dere spille bordtennis?
To ganger i uka.
I tre timer.
Dette gjør så vondt.
Ett! Ett poeng!
Dette bordet er ikke så bra.
Nei, det er derfor jeg taper.
Vet du, den ene tingen
utover bordtennisen
er faktumet av smilene i ansiktene deres,
og dette er absolutt ikke et sted der du kan smile særlig ofte.
Det er en liten virkelighetsflukt.
En stund de kan glemme omgivelsene sine.
De gjør dette for å bruke opp energien, få utløp for frustrasjonen, for stresset.
Livstidsfangene i Rezina vet at under Moldovas rettssystem
blir de neppe noen gang satt fri, enten de er rehabiliterte eller ikke.
Max' største utfordring så langt er å endre reglene for straffeutmåling.
Han presenterer meg for Sergei,
som allerede har vært bak lås og slå i 20 år.
Hvor gammel var du da du havnet fengsel?
Nitten år.
Og livstidsdommen er for drap?
-Ja. -Ja.
Jeg deltok ikke direkte i drapet.
Han medvirket til en forbrytelse.
-De var tre stykker, og han var sjåfør. -Han var sjåfør?
Ja, han kjørte, men han deltok ikke direkte i drapet.
Så dommerne og politikerne sier ikke:
"Sergei, du må sone 25 år før du kan vurderes prøveløslatt?"
-Eller 20 år? -Nei.
-Ikke? -30 år for oss alle sammen.
-Så livstid betyr minimum 30 år? -Ja.
Minimum, ja.
Ingen livstidsfanger i vår historie har blitt løslatt.
For noen år siden trodde livstidsfangene noen hadde kastet dem en livline.
I 2016 implementerte politikerne en europeisk lov
som gjør det mulig for tenåringer som hadde begått forbrytelsen
mellom 18 og 21 års alder, å få fradrag på straffen.
-Denne loven gjaldt for alle. -Ok.
Og dommeren sa til oss alle sammen, for ham, for meg personlig:
"Men dere har livstidsdommer, og denne loven kan ikke gjelde for dere."
-Det er veldig merkelig. -Den gjelder for all, men ikke for oss.
Dette er spørsmålet;
Hva er formålet med fengselsstraff?
At vedkommende bare skal dø i fengsel?
Veldig merkelig.
Max og Sergei har bestridt sine livstidsdommer,
men så langt har ankene deres blitt forkastet,
så de står overfor å tilbringe resten av livet i Rezina,
innelåst 22 timer i døgnet.
Etter bordtennisen passerer vi det eneste vinduet
hvor livstidsfangene i min fløy kan se verden utenfor.
Så nært, men så fjernt. Der borte er friheten.
De første årene jeg var her, ja, da var det kanskje vondt for meg.
Men når jeg vet jeg har livsvarig…
-…forstår jeg det. -Hva mener du?
Når du har år, for eksempel,
vet du at du har en reell mulighet til å komme deg dit,
men når du har livsvarig, har du ingen sjanse.
Sjansen vår er så mikroskopisk at jeg ikke kan se den som reell.
Når du ser disse karene i øynene, kan du se at de ikke har noe håp.
Og jeg kjenner den følelsen,
når du aldri får vite om du noen gang vil bli løslatt.
Ingen mann eller kvinne i verden burde leve uten håp,
og disse har ikke noe håp.
De trenger å få noe som sier: "En dag kan du kanskje slippe fri."
Nå stirrer de ned i avgrunnen. Det er ikke noe håp.
DAG 5
Max' kampanje har gitt hans liv mening.
Og i dag skal jeg treffe to foretaksomme livstidsfanger
som lever i den gjengkontrollerte sonen
og også har funnet en måte å overleve på.
Som alle med livsvarig har de ikke lov til å tjene penger på regulært arbeid.
Men ved å bruke eget utstyr og ressurser
har de bygget opp et snekkerverksted fra grunnen.
Herfra kan jeg såvidt se luftegården,
hvor fangene som etterlever gjengjustisen får spille fotball.
Anatol.
-Raphael. Anatol. -Anatol. Ja.
-Og hvem er dette? -Dema.
-Dema.
Med dette verktøyet former vi treet.
Med dette skjærer vi den til.
Jeg er livredd for at verktøyet skal fly rett i ansiktet på en av oss.
Ingenting beskyttelsesutstyr i bruk så han har åpenbart tillit til egne evner.
Fengselet tilbyr ikke egentlig slik tilrettelegging, så disse karene
har virkelig tatt initiativ
til å bygge opp et verksted de kan rømme til fra cellene sine.
Vi lager et smykkeskrin.
Ja, vis meg hvordan det gjøres. Jeg vil prøve.
Sånn her.
Ålreit, ja. Sånn lager du midtpunktet.
Ok.
-Sånn her, sånn her. Hånden her. Sånn. -Nettopp. Ok.
Du må bruke litt krefter også, for dette er veldig tungt.
Hva gjør dere med dem når de er ferdige?
Før pandemien
auksjonerte fengselet dem for oss.
De ga oss 50 % av pengene, overført til fengselskontoene våre.
Nei, nei. Herfra. Sånn her. Du bør gjøre det sånn her.
Aha, jeg skjønner.
-For å gjøre den lik denne. -Å, så det er sånn… Ok.
Hva gjør dere med de 50 % dere får?
Betaler for strømmen her og kjøper ting på markedet.
Her trenger vi penger.
Hendene mine er… Se, den har blitt… Denne er rød.
Den er glovarm. Hendene dine er tøffe.
Dema ble domfelt for et dobbeltdrap som ung mann.
Hvor lenge har du vært i fengsel?
I 26 år.
Du har vært i fengsel i 26 år.
Og 20 år her i Rezina.
Jeg er her fem dager i uka.
Du er fri i ditt eget hode. Du er alene med verktøyet og med det du gjør.
Dette er glede.
Enten vi er i forvaring eller i frihet, må vi arbeide.
Det gjør oss til menn.
Det er flott å se
at selv under dette strenge regimet finnes det for noen
foretaksomhet og kreativitet.
Alle livstidsfanger trenger noe til å hjelpe seg gjennom det.
Jeg studerte jus da jeg satt inne.
Tilbake i cella viser Lilian meg hvordan han håndterer sin straff.
Jeg har fulle skrivebøker.
Jeg skriver om livet mitt, om fortiden min.
Jeg skriver om livet mitt i nåtiden, i fremtiden.
Alt.
Blir dette som å skrive dagbok?
Jeg legger sjelen min i dem, og hjertet.
Hvert ord er skrevet med en tåre av blod,
fordi for meg betyr tanken på familien min alt.
Jeg er veldig glad i musikk.
Lilian har til og med blitt låtskriver.
Så det er hva du har under senga, musikkutstyret.
Ja.
Bruker det når han har lyst til å synge.
-Hender det at du blir med på en duett? -Nei, jeg synger ikke. Har ikke stemme.
Kan du tro dette foregår i livstidsfløyen med en som faktisk aldri skal slippes fri?
Jeg vil ikke forstyrre de andre innsatte, så jeg har skrudd ned litt.
En stemme kommer med en vind
Den hvisker til meg mykt som stemmen din
Så mange år siden du dro
Min arme sjel er slitt i to
Så mange år siden du dro…
Jeg er imponert.
Får lyst til å synge med.
…Min arme sjel er slitt i to
En stemme kommer med en vind
Den hvisker til meg mykt som stemmen din
Hører din kjærleik i en vind
Den hvisker til meg som stemmen din…
Å, så flott!
Jeg gråter ikke lenger nå
Der hjertets tårer en gang rant fritt
Hjelper dette deg å slippe unna?
Jeg vet ikke om noe egentlig hjelper.
Jeg har levd med dette i 18 år.
Dette er min indre smerte.
Min pinsel.
Og det er det jeg lever med. Mitt eneste håp er hos Gud.
I tiden min bak lås og slå
har jeg møtt både innsatte som pines av sine forbrytelser
og noen som bare ikke viser noen anger.
Så langt har jeg ikke spurt Lilian om hva han har gjort
og hva han føler om det nå.
DAG 6
I dag er jobben min å hjelpe Lilian med middagsforberedelsene.
Du gir meg de vanskelige jobbene.
Å, ja? Dette er den letteste jobben jeg kan gi deg.
Du vil jeg skal kutte disse på samme måte som deg?
Lilian følger med så jeg ikke ødsler en eneste munnfull.
Bekymret for teknikken min?
Litt mindre!
Spørsmålet mitt er: hvorfor ødelegger du denne maten?
Vil du dele med meg hvorfor du er i fengsel?
Jeg vil gjerne vite det.
Jeg drepte en kvinne og niesen hennes.
Jeg pløyde for dem, kom med mat og hjalp dem.
Årsaken til alt dette var alkohol.
Hvor gamle var de?
Å, niesen var
17 eller 18 år gammel.
Men bestemor…
60 eller 55, noe sånt. Jeg husker ikke.
Jeg vet du var full, men hvordan drepte du dem?
Hva skjedde?
Jenta ble kvalt,
og bestemoren ble slått i hodet med en stein.
Det skjedde.
Hvorfor gjorde du det, Lilian? Du…
I dagene siden vi møttes, har du ikke virket som den typen kar
som ville gjort noe så grusomt.
Jeg kan ennå ikke forklare meg selv hva som skjedde!
Jeg hadde alt jeg trengte, vet du det? Alkohol!
Alkohol skaper mest problemer i verden!
Jeg ba vakten slippe meg ut av cellen en stund.
Det forventet jeg ikke.
Jeg vet ikke om det sjokkerte eller overrasket meg.
Han har drept to mennesker: en gammel dame og en ungjente.
Og vi har det ordtaket om å ikke skue hunden på hårene.
Og det er det jeg har prøvd.
Jeg har møtt dem, visste ikke hva de hadde gjort,
og på noen dager har vi blitt kjent med hverandre.
Vi har ledd sammen.
Vi har hatt intense samtaler om forholdene her.
Og så eksploderte bomben.
Han er der inne for to drap, og ikke hvilke drap som helst.
Veldig brutale. To forsvarsløse kvinner.
Og jeg må bare innrømme at det endrer mitt syn på Lilian.
Kan ikke late som jeg ikke ble påvirket av det han hadde å si,
beskrivelsen av forbrytelsene han begikk og hvordan han utførte dem.
Det får meg til å tvile på vurderingen min om de burde eller ikke burde
sone 30 år eller livsvarig.
Jeg går tilbake til cellen og middagen som venter.
Meg her?
Sitt der.
Jeg må ha en stol til. Vet ikke hvor den lille er.
Dette er reserven, for gjester.
Godt gjort.
Du hørte hva jeg fortalte.
Og jeg spør deg:
Fortjener jeg livsvarig fengsel eller ikke?
Da jeg kom inn i cellen din, visse jeg ingenting om deg.
Jeg visste kun at du sonte en livstidsdom,
og at du hadde vært forvist til denne cellen i mange år.
Jeg tror at alle fortjener en sjanse til.
Det er det viktigste.
-Du vet, Raphael… -Vent litt. Jeg er ikke ferdig.
Jeg er sjokkert over forbrytelsene du begikk,
men heldigvis møtte jeg deg før du fortalte meg hva du hadde gjort,
for det var den mannen jeg ble kjent med, ikke han som begikk forbrytelsene.
Det har gått årevis…
Årevis!
Ingen vurderer om jeg har forandret meg.
Bare kastet i fengsel og ferdig med det!
Ferdig!
DAG 7
Tiden min i Rezina fengsel er snart over.
Det er på tide å si farvel til Lilian og Max.
Dere har vist meg, gjennom samtalene våre
og karene jeg har møtt,
at selv når man må leve med å kanskje aldri slippe ut av fengsel,
har dere to og de andre på livsvarig alle en liten flamme inni dere,
som jeg vil kalle som håp.
Og på en eller annen måte, selv i ekstreme forhold, holder dere liv i den.
-Den kunne lett ha sloknet, ikke sant? -Ja.
Men dere har bestemt dere for at det finnes en fremtid for dere.
Når vet ingen. Dere vet ikke. Forhåpentligvis vil det komme forandring.
Vi ser på det som en viktig kamp
at vi får en mulighet til å bli løslatt,
eller til å vise at også vi er mennesker og kan få en sjanse, en sjanse til.
Det viktigste med håpet er at det er det siste som dør.
Bare ikke glem at for meg fortsetter pinselen og lidelsen.
-Men jeg må gå, ellers blir jeg værende. -Ok.
-Adjø. Vi er dine venner. -Venn.
Venn.
Ok. Venn.
Se hvor raskt du ble løslatt.
Endelig fungerer loven som den skal.
-Endelig fungerer lovene våre. -Jeg slipper ut, så det er håp.
Dere må holde flammen i live.
Vi håper å møte deg på utsiden.
En dag.
En dag. Ha det.
Ha det bra.
Selv mener jeg disse fangene fortjener en reell sjanse til å slippes fri en dag.
Ting begynner å endre seg i Moldova,
men i Rezina føles det som hjulene ruller smertelig langsomt.
Dette er et rått, nedslitt, trykkende og klaustrofobisk fengsel.
Mange her soner lange dommer,
som gjør fengselstilværelsen tung.
Straffeloven gjør det enda tyngre for mange her som, etter gjeldende lover,
kanskje aldri får se verden utenfor igjen.
Tekst: Greger Hoel