‎UN SERIAL NETFLIX
‎Pe malurile râului Nistru,
‎în Republica Moldova,
‎se află Închisoarea Rezina,
‎Penitenciarul numărul 17.
‎O veche închisoare sovietică ‎de maximă siguranță aflată în ruină.
‎Mediul începe să mă sufoce.
‎Inima îmi bate întruna tare.
‎Adăpostește cei mai periculoși infractori ‎ai Moldovei.
‎De ce ai făcut-o, Lilian?
‎O treime sunt deținuți pe viață, ‎fără speranță de eliberare.
‎De cât timp ești închis aici?
‎Trăiesc într-un regim dur, ‎în stil sovietic.
‎Treizeci și doi de pași. ‎Atât fac dintr-o parte în alta.
‎Fac 32 de pași.
‎Când ai ieșit ultima oară pe pământ?
‎Nu-mi amintesc.
‎În prezent, nu au ieșire. ‎Nu e nicio speranță.
‎Mă numesc Raphael Rowe
‎și am fost găsit vinovat în Marea Britanie ‎de o crimă pe care nu am comis-o
‎și condamnat pe viață ‎fără eliberare condiționată.
‎Mi-a luat 12 ani ‎să-mi dovedesc nevinovăția.
‎Acum călătoresc prin lume ‎ca să descopăr cum e viața
‎în unele dintre cele mai dure închisori ‎ale lumii.
‎Moldova, Europa de Est.
‎Fost stat sovietic, ‎Moldova e cea mai săracă țară din Europa.
‎Un om obișnuit câștigă ‎doar 12 dolari pe zi.
‎Viața e grea, iar rata omuciderilor ‎e printre cele mai ridicate din Europa.
‎Statul e dur cu infractorii.
‎Pedepsele cu închisoarea sunt, ‎în mod uluitor, de șapte ori mai mari
‎decât media europeană.
‎Iar cei găsiți vinovați de crimă ‎fac minimum 30 de ani de închisoare.
‎Acești condamnați pe viață sunt trimiși ‎la Închisoarea Rezina, Penitenciarul 17,
‎iar eu mă îndrept într-acolo.
‎PRIMA ZI
‎Mă îndrept spre Penitenciarul numărul 17 ‎de aici, din Moldova.
‎Mi s-a spus că, în această închisoare,
‎mulți dintre cei ‎cu care îmi voi petrece timpul
‎ispășesc pedepse cu închisoarea ‎extrem de lungi,
‎fără speranță de eliberare.
‎Oficial, o condamnare pe viață în Moldova ‎înseamnă 30 de ani de detenție.
‎De fapt, niciun condamnat pe viață ‎nu a fost vreodată eliberat.
‎Unii dintre ei n-au mai văzut ‎societatea actuală din această țară,
‎stilul de viață occidental.
‎Nu știu cum mă vor percepe
‎și de asta sunt aici.
‎Închisoarea Rezina ‎are o reputație descurajantă.
‎Construită în timpul lui Iosif Stalin, ‎găzduiește peste 300 de infractori.
‎O sută șase sunt condamnați pe viață,
‎iar eu voi petrece cu ei ‎următoarea săptămână.
‎Da.
‎1968.
‎Prezența aici e ca o întoarcere în timp.
‎Tortura și încălcarea drepturilor omului ‎pot fi o amintire,
‎dar câte s-au schimbat cu adevărat ‎din epoca sovietică?
‎Mediul începe să mă sufoce.
‎Inima îmi bate întruna tare.
‎Înainte de a fi băgat în celulă…
‎Mi se impune un control medical.
‎1988.
‎Mi-a fost tăiată fața.
‎Fiecare cicatrice pe care o am ‎e înregistrată atent.
‎E o rană de cuțit.
‎Nu vreau să se răspândească vestea ‎că sunt vreun dur,
‎ca cineva să nu vrea să mă provoace.
‎Faptul că am ‎o cicatrice deosebită pe o parte a feței
‎mă va urmări prin închisoare.
‎Deschide, Vasea! Fugi!
‎Du-te la șef!
‎Sus, pe scări!
‎Urmează o discuție în privat ‎cu un ofițer de securitate.
‎El va hotărî cu cine voi împărți ‎o celulă mică în următoarea săptămână.
‎Trebuie să fiu temător ‎în privința colegilor de celulă?
‎Această închisoare, ‎ca multe din epoca sovietică,
‎e condusă de o bandă din închisoare.
‎Ierarhia bandei supune prin forță ‎orice deținut care calcă strâmb.
‎Voi împărți o celulă cu doi bărbați ‎care au ales să nu se supună legii bandei
‎în altă parte a închisorii, ‎cu alți nesupuși ai bandei.
‎Mă bucur că nu fac parte din bandă,
‎dar ambii colegi au fost condamnați ‎pentru cele mai grave infracțiuni.
‎Îi dăm drumul.
‎- Salut! ‎- Salut!
‎Salut! Engleză? Ceva engleză?
‎Da, vorbesc puțin.
‎- Vorbești puțin engleză. ‎- Dar el nu înțelege.
‎Nu înțelege. Vei traduce.
‎- Stai aici! ‎- Mulțumesc!
‎Să mă prezint! Mă numesc Raphael.
‎- Mă numesc Max. ‎- Max.
‎- Lilian. ‎- Încântat să vă cunosc pe amândoi.
‎E locul vostru și m-ați făcut ‎să mă simt binevenit aproape imediat
‎doar prin zâmbet, doar zâmbind.
‎M-a liniștit.
‎Când eram în fața ușii, ‎inima îmi bătea tare.
‎Cine sunt tipii ăștia? Cum arată?
‎Câți ani au? Mă vor accepta?
‎Mă vor primi bine?
‎Cum vi se pare venirea mea ‎în spațiul vostru?
‎E important dacă ești ca noi.
‎Petrecem mult timp în cameră.
‎Sunt 22 de ore.
‎Avem doar două ore în care ieșim.
‎E foarte important ‎să avem o relație bună între deținuți.
‎E ceva important.
‎Ce trebuie să știu în primul rând
‎pentru a putea face față, ‎pentru a putea supraviețui?
‎Fii așa cum ești de obicei!
‎O să încercăm să te îndrumăm.
‎Iar tu de când ești aici?
‎Din '05.
‎Deci ești la închisoare de 16 ani?
‎Da. El, de ceva mai mult timp.
‎De vreo 17.
‎La cât se termină ziua?
‎Ușa e închisă în permanență,
‎iar când e nevoie, deschid.
‎E o ușurare că deținuții pe viață ‎Maxim și Lilian mă fac să mă simt comod.
‎Lasă-mă să te ajut!
‎La închisoare, e esențial ‎să-ți respecți colegii de celulă,
‎mai ales când sunteți închiși împreună ‎timp de 22 de ore pe zi.
‎Îmi va trebui îndrumarea lor ‎pentru regulile ascunse ale închisorii.
‎- Ții colțul ăla? ‎- Da, bine.
‎Mai întâi, am nevoie de ajutor ‎în privința așternutului.
‎Uite! Asta, aici. Te descurci?
‎Trei bărbați mari nu pot.
‎Ăsta e un colț. Bine?
‎- Iar ăsta e celălalt colț. ‎- Asta e.
‎- Nu strică puțin ajutor. ‎- Da.
‎Asta e.
‎Iar aia se pune acolo sus.
‎E prea bine.
‎Voi încerca patul. De fapt, salteaua.
‎- Da. Încearcă! ‎- Cam tare.
‎- Bună dimineața! ‎- Bună dimineața!
‎Sforăi?
‎Nu.
‎Lilian, uneori.
‎Uneori. Eu, nu.
‎Nu sforăi.
‎E finalul primei mele zile ‎la Închisoarea Rezina
‎și e timpul să folosim ‎baia proprie a celulei.
‎Mi-au dat doar acest săpun,
‎iar orice bărbat știe ‎că nu e cel mai bun aparat de ras.
‎S-ar putea să știe și femeile.
‎Îți dau periuță de dinți.
‎Perii nu sunt răi.
‎Pastă de dinți delicată. ‎E un lucru pozitiv și e un tub mare.
‎Iar apoi un sul de hârtie igienică.
‎Prefer albă, ‎dar o să mă mulțumesc cu cea maro.
‎Nu e doar o baie.
‎E un spațiu intim,
‎fiindcă doar aici găsești intimitate ‎în această închisoare.
‎Gândiți-vă!
‎Această închisoare e apăsătoare.
‎E foarte mică. E foarte strâmtă.
‎E atât de limitată, ‎încât începi să te strângi.
‎Uitați-vă cu atenție la Max!
‎E un tip masiv, dar e ghemuit.
‎Și cred că e din cauza închisorii.
‎A încercării lui ‎de a se încadra în acest mediu,
‎care e, și nu pot sublinia îndeajuns, ‎extrem de mic.
‎Apa e foarte rece.
‎A DOUA ZI
‎Prima dimineață în aripa condamnaților ‎pe viață din Închisoarea Rezina.
‎Max mi-a zis că vom rămâne ‎în celula noastră mică
‎de când ne trezim până la ora 13:00.
‎Apoi vom fi lăsați afară pentru două ore ‎de activitate fizică și socializare.
‎Lilian nu mănâncă dimineața.
‎Bea cafea și fumează o țigară.
‎- E mic-dejunul lui. ‎- Eu mănânc puțin.
‎- Da. ‎- Și mâncăm tot ce ne trimit părinții.
‎Nu consumăm mâncarea din închisoare, ‎fiindcă nu e prea bună.
‎Îmi puteți arăta puțin celula voastră? ‎Vorbiți-mi despre loc și despre ce vedem!
‎Ăsta e patul meu pentru toată viața.
‎Ăsta e televizorul meu. Am cărți.
‎Ce sunt acele acte?
‎Sunt actele cazului sau cele de studii?
‎Studii, caz, despre serviciu,
‎scrisorile noastre pentru președinte, ‎pentru prim-ministru,
‎alți miniștri, tot.
‎Care susțin îmbunătățirea condițiilor?
‎- Da. E… ‎- Bine.
‎Maxim a participat la un jaf armat ‎în care un polițist a fost ucis.
‎Susține că nu a tras cu arma,
‎dar a fost condamnat ‎la închisoare pe viață pentru omor.
‎Se află aici de 16 ani, ‎iar în această perioadă,
‎a devenit militantul de frunte ‎al închisorii pentru reforma închisorilor.
‎Una dintre reușite ‎a fost câștigarea dreptului
‎ca deținuții ‎să aibă calculatoare în celule.
‎Am luptat 14 ani pentru acest aparat,
‎iar judecătorul a hotărât să ne lase ‎să îl deținem fără conexiune la internet.
‎A urmat permisiunea ‎de a avea frigidere în celule,
‎ca deținuții să poată ține proaspătă ‎mâncarea valoroasă.
‎Apoi, toți, 6.000…
‎Șase mii de pușcăriași ‎au putut avea nu doar frigider,
‎ci și alte asemenea lucruri.
‎Ceainic.
‎- Playere, MP3, alte lucruri. ‎- Da.
‎Bineînțeles că deținuții trebuie ‎să cumpere singuri aceste extravaganțe.
‎De fapt, cam tot ce e în celulă
‎a fost construit de Max și de Lilian ‎și plătit de familiile lor.
‎Zona aceasta.
‎Am făcut-o noi.
‎- Ce? Toată celula? ‎- Da.
‎Bine. Lilian, îmi dai cafeaua?
‎- Sunt cam… ‎- Lilian!
‎Sunt disperat după cafeaua mea.
‎Mă duc, fiindcă el…
‎Nu e destul loc pentru toți trei. Bine.
‎Sunt impresionat.
‎Trăiesc normal. Nu vor fi eliberați,
‎așa că s-au apucat să transforme singuri
‎celula în care își vor petrece ‎restul vieții într-un loc mai locuibil.
‎Au pus gresie pe podea, căptușeală,
‎au tencuit și au zugrăvit pereții, ‎au tras curent.
‎Au construit o chicinetă. ‎N-am mai văzut așa ceva.
‎Max și Lilian împart de ani buni ‎această celulă mică.
‎Deci, specialitatea ta, Lilian, ‎e prepararea cafelei.
‎Atunci, care e treaba mea? ‎Va trebui să spăl vasele?
‎Fiindcă tu faci cafeaua, ‎iar Maxim a făcut terciul.
‎La 13:00 fix, gardianul deschide.
‎Suntem escortați pe acoperișul închisorii,
‎unde Max mă prezintă ‎grupului mic de pușcăriași
‎care au ales, de asemenea, ‎să trăiască în afara legii bandei.
‎- Salut, fraților! ‎- Salut!
‎Feriți de restul deținuților, ‎acest grup reprezintă singurii pușcăriași
‎cu care Max și Lilian intră în contact.
‎- Hai! ‎- Max!
‎- Mergem. Ne plimbăm. ‎- Sunt exercițiile voastre fizice?
‎- Nu sunt gratii. ‎- E singurul vostru loc?
‎Da, e singurul nostru loc.
‎E greu de crezut că deținuții ‎petrec 22 de ore pe zi în celule
‎și primesc doar acest mic coridor acoperit ‎pentru exercițiile fizice zilnice.
‎Să vă priveze de a vedea cerul, ‎de a atinge iarba.
‎E crud și inuman.
‎Când ai ieșit ultima dată pe pământ?
‎Nu-mi amintesc.
‎Încercăm să mergem continuu.
‎Da. E singura șansă ‎de a vă dezmorți picioarele.
‎De cât timp ești aici?
‎E aici de 27 de ani.
‎Făcut în URSS.
‎Am numărat pașii. Putem face 32 de pași.
‎Atât fac dintr-o parte în alta.
‎Data viitoare când ieșiți ‎pe ușa principală, faceți 32 de pași!
‎Asta fac ei de ani și ani.
‎Fac 32 de pași. Gândiți-vă la asta!
‎Sunt 27 de ani, frate.
‎Aproape că am luat-o razna.
‎Slavă Domnului, am rămas sănătos psihic.
‎Interdicția de a ieși în aer liber ‎face parte din prețul plătit de acest grup
‎pentru că nu acceptă ‎regulile bandei închisorii.
‎Încercăm să trăim ‎după regulile oficiale ale închisorii.
‎Și să respectăm Biblia.
‎Nu sprijinim bande sau ceva de genul ăsta.
‎Există posibilitatea reală de a ne bate,
‎fiindcă nu vrem să fim de partea lor.
‎Deci nu mai vreți să gândiți ca ei.
‎Iar dacă am fi acolo,
‎nu aș putea să scriu ‎și să lupt pentru drepturile mele.
‎- Dacă nu te lasă șeful cel mare. ‎- Da.
‎Puterea șefilor mafiei din închisoare ‎e atât de mare,
‎încât grupul lui Max ‎a trebuit să implore autoritățile
‎să îi lase să trăiască ‎în afara legii bandei.
‎Când am făcut o cerere
‎în care am scris că nu vrem ‎să fim în acest grup și am cerut ajutor,
‎directorul închisorii a făcut un lucru.
‎Ne-a pus separat.
‎- Da. În regulă. ‎- Nu pe ei.
‎- Nu. Pentru siguranță și protecție. ‎- Da.
‎Iar acum îi întrebăm ‎de ce nu putem ieși să jucăm fotbal,
‎volei și alte lucruri.
‎Mi-a zis că nu ne pot proteja acolo.
‎Max și ceilalți deținuți pe viață ‎nu vor să fie necinstiți.
‎Vor să și facă anumite lucruri: ‎să muncească, să se educe.
‎Dar îmi spun că e imposibil,
‎iar acești capi ai crimei organizate, ‎care sunt foarte bogați
‎și care mi se zice că plătesc ‎pentru unele facilități în închisoare,
‎au un control și o influență imensă.
‎Max și băieții nu vor participe la asta.
‎De asta, aproape că sunt pedepsiți dublu ‎și izolați în închisoare
‎Grupul de nesupuși al lui Max stă ‎în celule mai mult decât alți deținuți.
‎Orele petrecute holbându-te ‎la aceiași patru pereți
‎îmi amintesc de propria detenție
‎și de nesfârșita disperare simțită.
‎A TREIA ZI
‎E a treia mea zi la Închisoarea Rezina.
‎Din nou, orele dimineții se scurg lent ‎pe măsură ce se apropie ora prânzului.
‎Mâncarea oferită de închisoare ‎e scârboasă,
‎iar colegii mei de celulă mănâncă rar, ‎dar Max are o scăpare.
‎Stau în celulă ‎și aștept să se întoarcă Max.
‎A plecat să ia un pachet.
‎În asemenea locuri fără resurse,
‎e foarte important ‎ca membrii familiei să-ți trimită lucruri.
‎Aduc niște mâncare.
‎Multe bunătăți.
‎Am primit niște mâncare de la părinți.
‎A venit azi ‎sau au ținut-o acolo câteva zile?
‎Nu. Îmi trimit pachet prin poștă.
‎De obicei, îl trimit lunea
‎și îl pot primi marțea.
‎Bine. Le spui ce să-ți trimită?
‎Am făcut-o mult timp, ‎dar știu ce îmi trebuie.
‎Pachetul poate avea ce mărime vrei?
‎Poți primi ‎un pachet atât de mare sau de mic.
‎Bine.
‎Putem primi doar un pachet pe săptămână ‎de la o persoană.
‎Bine. Mama și sora ar putea ‎să-ți trimită ceva separat.
‎Da.
‎Doamne! Mă simt foarte răsfățat.
‎Părinții mei sunt bătrâni.
‎Tata are 81 de ani, iar mama, 71.
‎Sunt pensionari. Nu lucrează sau…
‎Da, dar mă ajută cum pot.
‎Condamnații pe viață ca Max ‎nu pot presta muncă plătită în închisoare,
‎așa că depind de familie ‎pentru provizii de bază.
‎În cea mai recentă campanie a lui ‎solicită permisiunea de a lucra
‎pentru a-și permite mâncare acceptabilă ‎când părinții nu îl vor mai putea ajuta.
‎A PATRA ZI
‎După doar câteva zile ‎la Închisoarea Rezina,
‎simt deja presiunea ‎șederii îndelungate într-un spațiu închis.
‎Grupul nostru de pușcăriași ‎nu poate juca fotbal în curte.
‎Dar, când ne permite închisoarea, ‎putem juca ceva de interior.
‎Tocmai m-au scos din celulă ‎ca să merg în zona de relaxare,
‎unde pot juca tenis de masă
‎împreună cu alți deținuți.
‎Priviți în jur!
‎E coridorul unor condamnați pe viață.
‎Aici stau.
‎Despre asta vorbim. ‎Asta e lățimea coridorului.
‎Salut! Ce mai faci? Nu…
‎Nu te-am recunoscut fără căciulă.
‎E campion la tenis de masă.
‎- Joacă mai întâi cu el! ‎- Bun. Hai!
‎- Te așteaptă. ‎- Mă așteaptă.
‎Vreau să obțin trei din 11.
‎Joacă tenis de masă de 27 de ani.
‎Am jucat când eram la închisoare. ‎Doisprezece ani.
‎El are 27 de ani. ‎Să vedem dacă obțin trei puncte!
‎Anglia - Moldova. Accept înfrângerea.
‎Înțeleg. Nu ne puteți bate la fotbal.
‎Se pare că am fost pus ‎să înfrunt campionul local.
‎Fie-ți milă! Fie-ți milă de el!
‎A fost agresiv.
‎Cât de des puteți juca tenis de masă?
‎- De două ori pe săptămână. Trei ore. ‎- Bine.
‎Ce dureros e!
‎Unu! Un punct!
‎Masa nu e prea bună.
‎Nu. De asta pierd.
‎Cel mai important lucru ‎dincolo de tenisul de masă
‎e faptul că au zâmbete pe chip,
‎iar aici nu poți zâmbi foarte des.
‎Cu siguranță.
‎E o mică evadare din realitate, nu?
‎E un moment în care pot uita de mediu.
‎Asta fac pentru a consuma acea energie, ‎a elibera acea frustrare, acel stres.
‎Condamnații de la Rezina știu ‎că, în condițiile acestui sistem juridic,
‎e puțin probabil să fie eliberați, ‎fie că s-au îndreptat sau nu.
‎Însă, cea mai mare provocare a lui Max ‎e schimbarea regulilor condamnării.
‎Îmi face cunoștință cu Sergiu,
‎care e închis deja de 20 de ani.
‎Cât aveai când ai intrat la închisoare?
‎Aveam 19 ani.
‎Iar condamnarea pe viață e pentru crimă?
‎- Da. ‎- Da.
‎A participat la infracțiune.
‎Erau trei tipi, iar el era șoferul.
‎- Era șoferul? ‎- Da.
‎Dar nu a participat direct la crimă.
‎Deci judecătorii și politicienii ‎nu îți spun
‎că trebuie să execuți 25 de ani ‎înainte de posibilitatea de eliberare?
‎- Sau 20 de ani? ‎- Nu.
‎- Nu? ‎- Doar 30 de ani pentru toți.
‎- Pe viață, minimum 30 de ani? ‎- Da.
‎Minimum, da.
‎Nu există în trecutul nostru ‎condamnați pe viață eliberați.
‎Acum câțiva ani, au crezut ‎că li s-a dat o posibilitate de salvare.
‎În 2016,
‎politicienii noștri ‎au lansat legislația europeană,
‎care permite adolescenților
‎care au comis infracțiuni ‎între 18 și 21 de ani
‎să-și reducă sentința.
‎- Legea era pentru toți. ‎- Bine.
‎Iar judecătorul ne-a zis tuturor, ‎lui și mie,
‎că suntem condamnați pe viață ‎și nu se poate aplica în cazul nostru.
‎- E foarte ciudat. ‎- E valabil pentru toți. Pentru noi, nu.
‎Max și Sergiu au contestat ‎condamnările pe viață,
‎dar, până acum, apelul lor a fost respins.
‎Așa că acceptă posibilitatea ‎de a-și petrece restul vieții la Rezina,
‎închiși timp de 22 de ore pe zi.
‎După ping-pong, ‎trecem prin fața singurei ferestre
‎de la care condamnații din aripa mea ‎pot vedea lumea exterioară.
‎E, deopotrivă, aproape și departe. ‎Acolo e libertatea.
‎În primii mei ani aici era dureros.
‎Dar, știind că sunt condamnat pe viață,
‎înțeleg situația.
‎Cum adică?
‎De exemplu, când ai de ispășit mulți ani,
‎știi că există ‎o posibilitate reală de a fi acolo.
‎Ca deținut pe viață, nu ai nicio șansă.
‎Șansa noastră e foarte mică
‎și nu pot spune că există cu adevărat.
‎Când îi privești în ochi, ‎vezi lipsa de speranță.
‎Și știu cum e când nu știi niciodată
‎dacă vei fi eliberat vreodată ‎din închisoare.
‎Niciunui om de pe pământ ‎nu are trebui să trăiască fără speranță,
‎iar lor le lipsește.
‎Trebuie să li se dea speranța ‎unei posibile eliberări cândva.
‎În prezent, nu au ieșire. ‎Nu e nicio speranță.
‎A CINCEA ZI
‎Campania lui Max a dat un scop vieții lui.
‎Iar azi mă întâlnesc ‎cu doi condamnați cu inițiativă
‎ce locuiesc în zona controlată de bandă
‎și care au găsit un mod de supraviețuire.
‎La fel ca toți condamnații pe viață, ‎nu pot câștiga bani prin muncă oficială.
‎Dar, folosind-și aparatura și resursele,
‎au construit de la zero ‎un atelier de tâmplărie.
‎De aici, pot vedea doar curtea
‎unde acești deținuți ce respectă ‎regulile bandei pot juca fotbal.
‎- Raphael. Anatol. ‎- Anatol.
‎- Iar el cine e? ‎- Dima.
‎- Dima.
‎Mă îngrozește că unealta o să zboare ‎și o să ne lovească în față.
‎Nu are echipament de protecție. ‎Evident, are încredere în priceperea lui.
‎Închisoarea nu asigură aceste dotări,
‎așa că acești oameni au avut inițiativa
‎de a face un atelier
‎în care pot veni ‎și pot evada din celulele lor.
‎Facem o cutie de bijuterii.
‎Da. Arată-mi ce să fac! O să încerc.
‎Bine. În regulă. Așa faci mijlocul.
‎Bine.
‎Da. Bine.
‎Trebuie să te și străduiești, ‎fiindcă e foarte greu.
‎Ce faci cu astea după ce termini?
‎Înțeleg.
‎Deci, e așa. Bine.
‎Ce faci cu jumătatea primită?
‎Mâinile îmi sunt…
‎Uite! Asta e roșie.
‎E fierbinte. Ai mâini dure.
‎Dima a fost condamnat ‎pentru dublă crimă când era tânăr.
‎De cât timp ești în închisoare?
‎Ești în închisoare de 26 de ani.
‎E grozav să vezi ‎că, și în acest regim dur de închisoare,
‎pentru unii, ‎există inițiativă și creativitate.
‎Fiecare condamnat pe viață ‎are nevoie de un stimulent.
‎Am studiat dreptul în detenție.
‎În celulă, Lilian îmi arată ‎cum face el față sentinței.
‎Astea sunt un fel de jurnal?
‎Lilian a devenit chiar compozitor.
‎Asta ții sub pat, aparatul muzical.
‎Da.
‎Îl folosește când vrea să cânte.
‎Faceți vreodată duet?
‎Nu. Eu nu cânt deloc.
‎Nu am voce.
‎Vă vine să credeți că se întâmplă ‎într-o aripă a condamnaților pe viață,
‎cu unul care nu va fi eliberat niciodată?
‎Sunt impresionat. Vreau să particip.
‎Îți aud iubirea prin vânt
‎Parcă e glasul tău murmurând…
‎E grozav!
‎Lilian, asta te ajută să evadezi?
‎În timpul detenției mele,
‎am cunoscut ‎deținuți chinuiți de infracțiunile lor
‎și unii care nu arată nicio remușcare.
‎Până acum, nu l-am întrebat pe Lilian ‎despre ce a făcut
‎și despre ce părere are despre asta acum.
‎A ȘASEA ZI
‎Azi trebuie să-l ajut pe Lilian ‎să pregătească cina.
‎Îmi dai cea mai grea sarcină.
‎Vrei să tai asta cum o tai tu pe a ta.
‎Lilian e dornic să se asigure ‎că nu risipesc nicio înghițitură.
‎Te îngrijorează tehnica mea?
‎Îmi spui de ce ești la închisoare?
‎Chiar vreau să știu.
‎Câți ani aveau atunci?
‎Știu că erai beat atunci, ‎dar cum le-ai omorât?
‎Ce s-a întâmplat?
‎De ce? De ce ai făcut-o, Lilian? Tu…
‎Din cât te-am cunoscut zilele astea, ‎nu pari genul de tip
‎care ar face un lucru îngrozitor.
‎Am rugat gardianul să îmi permită ‎să ies puțin din celulă.
‎Nu mă așteptam la asta.
‎Nu știu dacă m-a șocat sau m-a surprins.
‎A ucis doi oameni: ‎o femeie în vârstă și o fată.
‎O vorbă clasică spune ‎să nu judeci după aparențe.
‎Și asta am încercat să fac.
‎Am cunoscut acești tipi. ‎Nu le știam infracțiunile.
‎Iar în câteva zile ne-am cunoscut.
‎Am chicotit.
‎Am avut discuții intense ‎despre condițiile de aici.
‎Iar apoi aruncă bomba.
‎E aici pentru două crime ‎și nu au fost unele oarecare.
‎Au fost violente. ‎Două femei fără apărare.
‎Și nu pot să nu recunosc ‎că îmi schimbă părerea despre Lilian.
‎Nu mă pot preface ‎că nu m-a afectat ce a avut de zis,
‎descrierea infracțiunii comise ‎și cum a comis acele infracțiuni.
‎Mă face să mă întreb dacă judec bine
‎gândindu-mă dacă ar trebui sau nu ‎să stea 30 de ani sau pe viață.
‎Cina fiind gata, mă întorc în celulă.
‎Eu, aici?
‎Bravo!
‎Când am venit în celulă, ‎nu știam nimic despre voi.
‎Știam doar că ispășiți ‎o condamnare pe viață
‎și că vă aflați în această celulă, ‎condamnați de mulți ani.
‎Cred că toți merită a doua șansă.
‎Asta e cel mai important.
‎Lasă-mă să termin! N-am terminat. ‎Sunt șocat de infracțiunile tale,
‎dar am avut norocul să te cunosc ‎înainte să-mi zici ce ai făcut.
‎Pe acel om l-am cunoscut. ‎Nu pe cel care a comis infracțiunile.
‎Gata!
‎A ȘAPTEA ZI
‎Timpul petrecut ‎la Închisoarea Rezina e pe sfârșite.
‎E timpul să-mi iau rămas-bun ‎de la Lilian și de la Max.
‎Mi-ați arătat, prin discuțiile avute
‎și prin oamenii cunoscuți,
‎că, deși trebuie să acceptați ‎că poate nu veți fi eliberați niciodată,
‎voi doi și ceilalți condamnați ‎aveți în voi o mică flacără,
‎pe care aș descri-o drept speranță.
‎Și, chiar și în aceste condiții vitrege, ‎o mențineți cumva vie.
‎S-ar putea stinge ușor, nu?
‎- Da. ‎- Dar ați hotărât…
‎că aveți un viitor.
‎Nimeni nu știe când va veni.
‎Nici voi. Să sperăm ‎că lucrurile se vor schimba!
‎O considerăm un fel de luptă importantă
‎pentru posibilitatea noastră de eliberare
‎sau pentru a demonstra că suntem oameni ‎și putem avea a doua șansă.
‎Trebuie să plec.
‎- Dacă nu plec, nu o mai fac. ‎- Bine.
‎Iar tu, prietene… Suntem prietenii tăi.
‎- Prieten. ‎- Bine. Prieten.
‎Vezi cum te eliberează repede?
‎În sfârșit, merge.
‎Ies, deci există speranță. Chiar există.
‎Trebuie întreținută flacăra.
‎Sperăm să ne întâlnim afară.
‎Cândva.
‎- Cândva. Pa! ‎- La revedere!
‎Cred că acești deținuți merită ‎o șansă reală de a fi eliberați cândva.
‎Lucrurile încep să se schimbe în Moldova,
‎dar, în Rezina,
‎mi se pare ‎că schimbarea e dureros de lentă.
‎E o închisoare dură și dărăpănată, ‎apăsătoare și claustrofobă.
‎Mulți de aici ispășesc pedepse lungi,
‎fiind o experiență dură în închisoare.
‎Codul penal o înăsprește ‎pentru mulți de aici,
‎care, conform legii actuale, s-ar putea ‎să nu mai vadă lumea exterioară.
‎Subtitrarea: Monica Tarău