EN NETFLIX-SERIE
Vid floden Dnjestr
i republiken Moldavien ligger Rezina-fängelset.
Straffanstalt nummer 17.
Ett förfallet gammalt sovjetiskt högsäkerhetsfängelse.
Miljön känns påtaglig nu.
Hjärtat bultar.
Här finns Moldaviens farligaste brottslingar.
Flickan stryptes.
Varför gjorde du det, Lilian?
En tredjedel av de intagna sitter för livet utan hopp om frigivning.
Hur länge har du suttit här?
I 26 år.
Nu kommer frågan.
Vad är målet med bestraffningen?
Att man ska dö i fängelset?
De lever med hårda, Sovjet-aktiga regler.
Trettiotvå steg.
Det tar jag varje gång jag går här.
Jag går 32 steg.
När var du ute på marken senast?
Jag minns inte.
De ser rakt ner i avgrunden. Det finns inget hopp.
Man kastas bara i fängelse, punkt slut!
Jag heter Raphael Rowe,
och jag dömdes i Storbritannien för ett mord jag inte begick
och fick livstid utan villkorlig frigivning.
Det tog 12 långa år att rentvå mitt namn.
Nu reser jag runt i världen för att ta reda på hur livet verkligen är
i några av världens hårdaste fängelser.
Moldavien i Östeuropa.
Den här forna sovjetstaten är Europas fattigaste land.
Medelinkomsten är 12 dollar per dag.
Livet är hårt, och mordantalet är bland de högsta i Europa.
Staten är hård mot de kriminella.
Fängelsestraffen här är sju gånger längre
än i övriga Europa.
Och de som döms för mord sitter minst 30 år.
Dessa livstidsfångar skickas till det avlägsna högsäkerhetsfängelset Rezina.
Straffanstalt 17.
Och det är dit jag är på väg.
DAG 1
Jag är nu på väg till straffanstalt 17 här i Moldavien.
Jag har hört att det är en plats där många av de jag ska träffa
avtjänar väldigt långa straff
utan hopp om att någonsin bli frigivna.
Officiellt betyder en livstidsdom i Moldavien 30 års fängelse.
Men ingen livstidsfånge har nånsin släppts ut.
Vissa av de här killarna har inte sett samhället som det ser ut idag,
med den västerländska livsstilen.
Jag vet inte hur de kommer att bemöta mig,
och det är därför jag är här.
Rezina-fängelset har ett skrämmande rykte.
Det byggdes under Josef Stalin och är hem åt över 300 brottslingar.
Etthundrasex av dem sitter på livstid
och de ska jag tillbringa den kommande veckan med.
-Raphael. -Ja.
Födelseår?
1968.
Kom.
Det känns som att resa tillbaka i tiden.
Tortyr och brott mot mänskliga rättigheter må tillhöra det förflutna...
...men hur mycket har verkligen förändrats sedan Sovjettiden?
Miljön känns påtaglig nu.
Mitt hjärta bultar.
Innan man sätts i en cell...
Kom in hit.
...ska jag genomgå en läkarundersökning.
Visa mig dina ben och ditt ansikte.
Vilket år hände det?
1988.
Jag blev skuren i ansiktet.
Alla ärr dokumenteras noggrant.
Femton centimeter.
Vad är det för skada?
Ett knivhugg.
Jag vill inte att det sprids att jag skulle vara en tuffing,
för då kan nån vilja slåss.
Mitt tydliga ärr på sidan av ansiktet
följer mig genom fängelset.
Vasea, öppna. Spring.
Gå till chefen.
På övervåningen.
Nästa anhalt är säkerhetsvakten.
Han bestämmer vem jag ska dela en liten cell med den kommande veckan.
Du ska placeras i en cell
med två andra fångar
som sitter på livsstid.
Behöver jag vara rädd för dem?
Ställ inga frågor
och börja inte bråka om nåt.
Det här fängelset, som många från Sovjettiden,
styrs av ett fängelsegäng.
Gänghierarkin upprätthålls med våld mot alla som inte håller sig på mattan.
Jag ska dela cell med två män som valt att ignorera gängreglerna
i en avskild del av fängelset med andra gängvägrare.
Jag är glad att de inte är del av gänget,
men de är båda dömda för mycket allvarliga brott.
Här.
-Hej. -Hej.
Talar nån engelska?
Ja, lite...
-Du talar lite engelska. -...men han förstår inte.
Han förstår inte, så du får översätta.
-Sätt dig. -Tack.
Låt mig presentera mig. Jag heter Raphael.
-Jag heter Max. -Max.
Lilian.
Lilian. Trevligt att träffa er båda.
Det här är ert utrymme och ni får mig att känna mig välkommen direkt
bara genom att le.
Det gör mig lättad, för när jag stod utanför dörren
pumpade mitt hjärta.
Vilka är de? Hur ser de ut?
Hur gamla är de? Kommer de att acceptera mig?
Kommer de att välkomna mig?
Hur är det för er att jag invaderar ert utrymme?
Det är viktigt för oss att du är som vi.
Vi tillbringar mycket tid här.
Tjugotvå timmar om dygnet.
Vi har bara två timmar att gå ut.
Det är viktigt att det fungerar mellan de intagna.
Det är en stor sak.
Vad är det första jag behöver veta för att...
...klara av det, överleva?
Jag råder honom...
...att vara sig själv.
Säg det till honom!
Var som du är i ditt vanliga liv.
Vi ska försöka guida dig.
Och ni har varit här sedan...?
Sedan 2005.
Ni har alltså suttit i 16 år?
Ja, han lite längre.
Sjutton år.
När slutar er dag?
Dörren är hela tiden stängd
och de öppnar när de behöver det.
Raphael!
Det är en lättnad att Maxim och Lilian får mig att känna mig trygg.
Låt mig hjälpa till.
Att respektera sina cellkamrater är avgörande,
särskilt när man är inlåst tillsammans i 22 timmar per dag.
De måste guida mig genom fängelsets outtalade regler.
-Kan du hålla hörnet? -Okej.
Det första jag behöver hjälp med är sängkläderna.
Det här ska hit! Klarar du det?
Tre stora män kan inte.
Det hörnet, va?
Här är andra hörnet.
Så där.
Säg till honom att det här är respekt.
-Lite hjälp skadar inte. -Nej.
Så där.
Och det ska hit.
Hans lakan är för vita, till och med för första natten!
Det är för bra!
Jag ska testa sängen, madrassen.
-Ja, gör det. -Hård.
-Godmorgon. -Godmorgon.
Snarkar du?
Nej.
Lilian gör det ibland.
Inte jag.
Du snarkar inte.
Min första dag på Rezina-fängelset är över
och det är dags att använda cellens förnödenheter.
Det enda jag har fått är en tvål,
och alla män vet att den här rakhyveln inte är den bästa.
Kvinnor också, till och med.
Man får en tandborste.
Inte så dålig.
Tandkräm för känsliga tänder, bra,
Karet är bra.
Och en toapappersrulle.
Jag föredrar vitt, men brunt går bra.
Det är inte bara ett badrum. Det är ens privata plats,
den enda i hela fängelset. Tänk på det.
Saken med fängelset är att det är förtryckande.
Det är så litet och trångt.
Det är så inneslutet att man börjar dra ihop sig.
Titta noga när du ser på Max.
Han är stor, men nerhukad.
Jag tror att det beror på fängelset.
Han försöker passa in i omgivningen
som verkligen är väldigt, väldigt liten.
Vattnet är iskallt.
DAG 2
Min första morgon på livstidsavdelningen på Rezina-fängelset.
Max sa att vi ska sitta i vår lilla cell
från det att vi vaknar till kl 13:00.
Då släpps vi ut för att träna och umgås med andra i två värdefulla timmar.
Lilian äter inte på morgonen.
Han dricker kaffe och röker en cigarett.
-Det är hans frukost. -Jag äter lite.
Och vi äter allt
som våra föräldrar skickar oss.
Vi äter inte fängelsematen som är dålig.
Kan du visa mig runt i cellen?
Berätta var vi är och vad vi ser.
Det här är min säng i hela mitt liv.
Det här är min tv. Jag har böcker.
Vad är det för dokument?
Är det din dom eller dina studier?
Studier, domen, jobb,
våra brev till presidenten och statsministern,
andra ministrar, allt.
Vadå, ber ni om förbättrade villkor?
-Ja. -Okej.
Maxim deltog i ett väpnat rån där en polisman sköts till döds.
Han säger att han inte sköt skottet,
men han dömdes för mord och fick livstid.
Han har suttit här i 16 år, och under den tiden
har han blivit Rezinas viktigaste förkämpe för fängelsereformer.
En framgång var att han lyckades med att ge fångarna rätten
att ha datorer i cellen.
Vi kämpade i 14 år för det,
och domaren beslöt att ge oss dem utan internet.
Sedan gällde det kylskåp i cellen,
så att de kan hålla sin mat färsk.
Sedan dess har alla 6 000 fångar
inte bara kylskåp, utan även annat, som den här.
Vattenkokare.
-Spelare, MP3 och annat. -Ja.
Fångarna måste förstås köpa allt själva.
Så gott som allt i cellen
har byggts av Max och Lilian, och betalats av deras familjer.
Det här området...
Det har vi byggt.
-Vad, hela cellen? -Ja.
Lilian, får jag mitt kaffe?
-Jag... -Lilian.
Jag är desperat sugen på kaffe.
Lilian, kom och gör kaffe.
-Det finns inte plats. -Jag gör plats.
Jag går för han...
Det finns inte plats för alla tre. Okej.
Jag är imponerad.
De sitter hela sina liv och släpps aldrig ut,
så de har fixat cellen själva
för att göra resten av livet mer uthärdligt.
De har kaklat golvet, målat,
gipsat väggarna, målat och installerat el.
De har byggt ett minikök. Jag har aldrig sett nåt liknande.
Max och Lilian har delat den här lilla cellen i åratal.
Så din specialietet, Lilian, är att göra kaffe.
Ja.
Vad är mitt jobb då? Får jag diska nu?
Du gör ju kaffet, och Maxim gröten.
Efter att vi har ätit dukar jag av, sopar och Maxim diskar.
Så gör vi.
Så kommer vi överens. Vi har alltid gjort så.
Klockan ett på pricken öppnar vakten dörren.
Vi eskorteras till fängelsets tak,
där Max presenterar mig för en liten grupp fångar
som också valt att leva utanför gängreglerna.
-Hej, allihop! -Hej.
De hålls åtskilda från resten av fängelset,
och är de enda andra fångar
som Max och Lilian får träffa.
-Kom. -Max.
Vi är ute och går. Kom.
Är det här er träning?
-Det finns inga galler. -Är det här det enda utrymmet?
Ja, det enda.
Det är svårt att förstå att de tillbringar 22 timmar i cellerna
och får all sin dagliga motion i en liten övertäckt korridor.
De får inte se himlen eller röra vid gräs.
Det är grymt och inhumant.
När var du senast ute på marken?
Jag minns inte.
Vi försöker gå, hela tiden.
För det är enda tillfället att sträcka på benen.
Hur länge har du suttit här?
Tjugosju år.
Han har suttit här i tjugosju år.
Made in the USSR.
Jag har räknat stegen. Vi kan ta 32 steg.
Varje gång jag går fram och tillbaka går jag 32 steg.
Så nästa gång du lämnar ditt hem, gå 32 steg.
Det är vad de här killarna gör år efter år.
Trettiotvå steg. Tänk på det.
Tjugosju år.
Jag blev nästan galen.
Men tack och lov blev jag inte det.
Att inte få gå ut i friska luften är priset de betalar
för att inte följa fängelsets gängregler.
Vi försöker leva efter fängelsets officiella regler.
Och följa bibeln.
Vi stödjer inte gäng och sådant.
De kan slå ner oss
för att vi inte vill vara med dem.
Så ni tänker inte som de längre.
Och vore vi där
skulle jag inte ha kunnat kämpa för våra rättigheter.
-Om inte gängchefen godkände det. -Ja.
Sådan makt har gängbossar i fängelset,
att Max grupp fick vädja till myndigheterna
att låta dem leva utanför gängstyret.
Vi skrev en ansökan
om att inte behöva vara en del av dem.
"Snälla hjälp oss."
Så fängelsechefen
placerade oss avskilt från dem.
-Okej. -Inte dem.
-Nej. För er säkerhet. -Ja.
Jag har frågat varför vi inte får gå ut och spela fotboll
och volleyboll och annat.
Han svarade: "Vi kan inte skydda er där."
Max och de andra livstidsfångarna vill inte bli moraliskt fördärvade.
De vill även jobba och utbilda sig.
Men de säger att de inte kan det.
De organiserade gängbossarna, som är extremt rika
lär visst betala för en del av utbudet inuti fängelset.
De har enormt mycket kontroll och inflytande.
Max och killarna vill inte vara en del av det.
Därför är de nästan dubbelt straffade och åtskilda.
Max gängvägrare sitter fler timmar i cellen än andra livstidsdömda.
Timmarna de stirrar på samma fyra väggar
tar mig tillbaka till min egen fängelsevistelse
och den bottenlösa förtvivlan jag kände.
DAG 3
Det är min tredje dag i Rezina-fängelset.
Återigen kryper morgontimmarna fram och det närmar sig lunchdags.
Fängelsematen är rätt så vidrig,
och mina cellkamratar äter den sällan, men Max har en livlina.
Jag sitter i cellen och väntar på att Max kommer tillbaka.
Han har gått för att hämta ett paket.
På såna här ställen där resurser fattas
får gåvor som familjen skickar stor betydelse.
Jag har med mig mat.
Massor av godsaker.
Överraskningar!
Jag har fått mat av mina föräldrar.
Kom den idag, eller behåller de den ett tag?
Nej, de skickar det via posten.
De brukar skicka på måndagar
och jag får det på tisdagar.
Säger du till dem vad de ska skicka?
Länge gjorde jag det, men nu vet de vad jag behöver.
Kan paketen vara hur stora som helst?
Man får ta emot ett sådant här.
Okej.
Bara ett paket per vecka från en person.
Så mamma och syster skickar separata paket.
Ja.
Jisses, jag känner mig bortskämd.
Mina föräldrar är gamla.
Min pappa är 81 och mamma 71.
De är pensionärer och jobbar inte...
Men de hjälper mig så gott de kan.
Livstidsfångar som Max får inte arbeta mot betalning i fängelset,
så de är beroende av att familjen skickar det grundläggande.
Hans senaste kampanj är att få arbeta
så att han har råd med hygglig mat när föräldrarna inte längre kan hjälpa honom.
DAG 4
Efter några få dagar i Rezina-fängelset
känner jag redan pressen av att vistas i ett så litet utrymme.
Vår grupp fångar får inte gå ut och spela fotboll.
Men när fängelset tillåter det finns en inomhussport vi kan utöva.
Jag har precis släppts ut för att gå till rekreationsytan
där jag ska få spela bordtennis med några andra fångar.
Titta på det här.
Det här är korridoren där vissa av livstidsfångarna
lever och bor.
Så här bred är den.
Hej. Hur är det? Jag...
Jag kände inte igen dig utan hatten.
Han är en hjälte i bordtennis.
Spela med honom först.
Okej, kom.
-Han väntar på dig. -Han väntar på mig.
Jag vill vinna tre av elva.
Han har spelat bordtennis i 27 år.
Jag spelade när jag satt inne i tolv år.
Han har 27 år, så låt se om jag får ihop tre poäng.
England mot Moldavien. Erkänn dig besegrad!
Jag förstår. Men ni kan inte slå oss i fotboll.
Jag har satts att spela mot den lokala mästaren.
Var nådig mot honom!
Det var aggressivt.
Hur ofta får ni spela bordtennis?
Två gånger i veckan.
-Okej. -I tre timmar.
Det gör ont.
En poäng!
Bordet är inte så bra.
Nej. Det är därför jag förlorar.
Det viktigaste...
...förutom bordtennisen...
...är att de har leenden på läpparna,
på en plats där man inte ler ofta. Det är säkert.
Lite eskapism, kan man säga.
Det är en stund att glömma omgivningen.
Det här gör de för att släppa ut energin och frustrationen, stressen.
Livstidfångarna på Rezina vet att under Moldaviens juridiska system
kommer de troligen aldrig att släppas ut, vare sig de bättrat sig eller inte.
Max största utmaning hittills är att förändra straffreglerna.
Han presenterar mig för Sergei,
som redan har varit inlåst i 20 år.
Hur gammal var du när du sattes i fängelse?
Nitton år.
Och livstidsdomen är för mord?
Ja.
Jag deltog inte direkt i mordet.
Han deltog i brottet.
De var tre, och han var chauffören.
-Chauffören? -Ja.
Han deltog inte direkt i mordet.
Så domarna och politikerna säger inte:
"Sergei, du ska avtjäna 25 år
innan du kan komma i fråga för frigivning?"
-Eller 20 år. -Nej.
Bara 30 år för oss allihop.
-Är 30 år minimum? -Ja.
Det kortaste, ja.
Inga livstidsfångar har någonsin släppts.
För några år sedan trodde de att de hade fått en livlina.
År 2016
instiftades en europeisk lag
som gav möjlighet för tonåringar
som begått brott mellan 18 och 21 års ålder
att få kortare straff.
-Den skulle gälla alla. -Jaha.
Domaren sa till oss personligen:
"Ni är livstidsfångar, så det gäller inte er."
Konstigt.
Den tillämpas för alla utom för oss.
Frågan är
vad målet är med brottsbestraffning.
Är det att man ska dö i fängelset?
Väldigt konstigt.
Max och Sergei har begärt att livstidsdomen omprövas,
men än så länge har deras begäran avvisats,
så de lever med möjligheten att få sitta restan av livet på Rezina
inlåsta 22 timmar per dag.
Efter bordtennisen passerar vi det enda fönstret
där livstidsfångarna på min avdelning kan se världen utanför.
Det är så nära och ändå så långt borta. Där finns friheten.
De första åren gjorde det ont.
Men när man är livstidsfånge...
Jag förstår det.
Vad menar du?
När man har ett begränsat straff
vet man att det finns en möjighet att komma dit.
Men som livstidsfånge har man ingen chans.
Vår chans är så liten
att det inte ens är en chans.
När man ser de här killarna i ögonen syns det att hoppet är borta.
Jag vet hur det känns
att veta att man kanske aldrig kommer att släppas ut.
Ingen man eller kvinna på jorden borde leva utan hopp,
och de har inget hopp.
De behöver ges nåt som säger: "En dag kan du bli frigiven."
Men som det är nu ser de bara en avgrund utan hopp.
DAG 5
Max kampanjer ger honom något att leva för.
Och idag ska jag träffa två initiativtagande livstidsfångar
i den gängkontrollerade zonen
som också funnit ett sätt att överleva.
Som alla livstidsfångar får de inte tjäna pengar från arbete.
Men genom att använda sin egen utrustning och resurser
har de byggt upp en snickeriverkstad från grunden.
Härifrån ser man gården
där de som följer gängreglerna får spela fotboll.
Anatol.
-Raphael. Anatol. -Anatol.
Ja.
-Och det här är? -Dema.
-Dema.
Med det här verktyget formar vi träet.
Med det här sågar vi.
Jag är livrädd att den ska flyga upp och träffa nån av oss i ansiktet.
Han har ingen skyddsutrustning och måste lita på sig själv.
Fängelset erbjuder inte det här, så de...
...har tagit initiativet...
...att bygga en verkstad
där de kan komma ifrån cellerna.
Vi gör ett smyckeskrin.
Visa mig så provar jag.
Så här.
Så här gör man alltså mitten.
Okej.
Så här, och så här, och handen här.
Jaha. Just det.
Man måste ta i, för det är starkt.
Vad gör ni med dem när de är klara?
Innan pandemin
auktionerade fängelset ut dem.
De gav oss 50 % och satte in på våra fängelsekonton.
Härifrån, så här.
Jag förstår.
För att det ska bli likadant.
Jaha.
Vad gör ni med de 50 % ni får?
Betalar elen hit,
och köper saker från marknaden.
Vi behöver pengar.
Mina händer är...
Det är borta. Den är röd.
Det är varmt. Dina händer klarar det.
Dema dömdes för dubbelmord som ung.
Hur länge har du suttit inne?
I 26 år.
Du har suttit i fängelse i 26 år.
Och 20 av dem här på Rezina.
Jag är här fem dagar i veckan.
Du är fri i dina egna tankar.
Du har ett verktyg och kan göra saker.
Det är ett nöje.
Vare sig vi är fångar eller fria måste vi arbeta.
Det är därför vi är män.
Det är skönt att se att trots fängelsets stränga regler
så finns det hos vissa företagsamhet och kreativitet.
Varje livstidsdömd behöver något som får dem att härda ut.
Jag studerade juridik när jag satt inne.
Tillbaka i cellen visar Lilian hur han klarar av sin dom.
Jag har anteckningsböcker.
Jag skriver om mitt liv och mitt förflutna.
Jag skriver om nutiden och framtiden.
Allt.
Är de som en dagbok?
Jag lägger min själ och hjärta i det.
Varje ord är skrivet med en tår av blod, för...
...för mig är familjen allt.
Jag gillar också musik.
Lilian har till och med skrivit sånger.
Så det är vad du har under sängen. En musikapparat.
Ja.
Den använder han när han sjunger.
Sjunger ni duett någon gång?
Nej, jag sjunger inte alls.
Jag har ingen röst.
Fattar ni att det här faktiskt sker inuti en livstidsavdelning
med en livstidsfånge som aldrig kommer att släppas ut?
Jag vill inte störa de andra så jag har låg volym.
Det finns en röst I vinden
Den är som din röst, älskling Viskande
Du lämnade mig för längesen
Min smärtade och sorgsna själ
Du lämnade mig för längesen...
Jag är imponerad.
Jag vill sjunga med.
Min smärtade och sorgsna själ
Det finns en röst I vinden
Den är som din röst, älskling Viskande
Jag hör din kärlek i vinden
Som din viskande röst...
Jättebra!
Mina tårar har torkat ut
Tårar av kärlek som flödade förut
Hjälper det dig att undfly nuet?
Jag vet inte om nåt hjälper.
Jag har levt så här i 18 år.
Det är min inre smärta.
Mitt trauma.
Det är vad jag lever med. Mitt enda hopp står till Gud.
Under min tid bakom galler
mötte jag fångar som plågas av de brott de begått,
och andra som inte visar någon ånger.
Jag har ännu inte frågat Lilian vad han gjort
och hur han känner inför det nu.
DAG 6
Idag ska jag hjälpa Lilian att laga middag.
Du ger mig det svåraste.
Jaså? Det är det lättaste jag har.
Du vill att jag skär som du skär.
Lilian är noga med att jag inte slösar bort något.
Är du orolig för min teknik?
Lite mindre!
Frågan är: varför förstör du maten?
Kan du berätta varför du sitter inne?
Jag vill gärna veta.
Jag dödade en kvinna och hennes syskonbarn.
Jag plogade åt dem och gav dem ved, hjälpte dem.
Orsaken till allt var alkohol.
Hur gamla var de?
Flickan var...
...17 eller 18 år.
Men mormodern...
Hon var 60 eller 65, tror jag.
Jag vet att du var full, men hur dödade du dem?
Vad hände?
Flickan stryptes
och mormodern fick ett slag i huvudet med en sten.
Så gick det till.
Varför gjorde du det, Lilian?
Du verkar inte vara den typen av kille
som skulle göra något så avskyvärt.
Jag kan fortfarande inte ens förklara det för mig själv!
Jag hade allt.
Alkohol!
Alkohol ställer till med de värsta problemen på jorden.
Jag bad vakten släppa ut mig en stund.
Det väntade jag mig inte.
Jag vet inte om det chockerade eller överraskade mig.
Han har dödat två människor, en äldre kvinna och en ung flicka.
Som det heter: "Döm aldrig en bok efter omslaget."
Jag har försökt det.
Jag har träffat dessa killar utan att veta om deras brott,
och på några dagar har vi lärt känna varandra.
Vi har skrattat.
Vi har diskuterat förhållandena här.
Och sen släpptes bomben.
Han sitter för två mord, och inte vilka mord som helst.
Brutala mord på två försvarslösa kvinnor.
Jag måste medge att det förändrar min syn på Lilian.
Jag kan inte låtsas att jag inte påverkats av vad han berättade.
Beskrivningen av brottet han begått
och hur han utförde det.
Det får mig att ifrågasätta om de borde eller inte borde
sitta i 30 år eller hela livet.
Middagen är klar och jag går tillbaka in i cellen.
Här?
Sätt dig där.
Jag behöver en stol till.
Jag vet inte var den lilla är.
Den här är till gäster.
Bra gjort.
Du hörde vad jag berättade.
Min fråga till dig är:
Förtjänar jag livstid eller inte?
När jag kom in i cellen visste jag inget om er.
Jag visste bara att ni avtjänar livstid
och att ni ska sitta här i många år.
Jag tror på att alla förtjänar en andra chans.
Det är det viktigaste.
Du vet, Raphael...
Låt mig prata klart.
Jag är chockerad av brotten du begick...
...men jag hade turen att få träffa dig innan jag visste om dem,
för det är mannen jag känner,
inte den som begick brotten.
Många år har gått...
...åratal!
Ingen utvärderar eller bedömer om jag har förändrats.
Man kastas bara i fängelse och det är allt!
Punkt slut.
DAG 7
Min tid på Rezina-fängelset är nästan slut.
Det är dags att säga adjö till Lilian och Max.
Ni har visat mig, i samtalen vi har haft,
och alla andra jag mött,
att fast ni kanske aldrig släpps ut
har ni två och de andra livstidsfångarna en glöd inom er
som jag skulle beskriva som hopp.
På något sätt, i dessa extrema omständigheter, håller ni det levande.
Det kan lätt slockna, eller hur?
-Ja. -Men ni har beslutat att...
...ni har en framtid.
Och när den kommer vet ingen.
Ni vet inte. Förhoppningsvis kommer en förändring.
Vi kallar det en sorts stor kamp
för vår möjlighet att bli frisläppta,
eller visa att vi också är människor och kan få en andra chans.
Det viktigaste med hoppet är att det dör sist.
Glöm bara inte, att för mig fortsätter traumat och lidandet.
Jag måste gå nu,
för annars går jag aldrig.
Och du. Vän. Vi är dina vänner.
Vän.
Okej, vän.
Du ser hur snabbt du frisläpps.
Lagen fungerar äntligen som den ska!
Vår lag fungerar slutligen.
Jag kommer ut, så det finns hopp. Det gör det.
Ni måste hålla glöden vid liv.
Vi hoppas få träffa dig på utsidan.
En dag.
En dag. Hejdå.
Hejdå.
Jag tycker att de förtjänar en chans att bli fria en dag.
Saker börjar förändras i Moldavien,
men inuti Rezina
känns det som om hjulen snurrar smärtsamt sakta.
Det är ett hårt, nedgånget fängelse som är förtryckande och klaustrofobiskt.
Många här har suttit långa straff
och haft en svår fängelsetid.
Den nuvarande lagstiftningen gör det än svårare för många som sitter här
som kanske aldrig mer får komma ut.
Undertexter: Madeleine Person