СЕРІАЛ NETFLIX
На березі річки Дністер
у Республіці Молдова знаходиться Резинська в'язниця,
виправна колонія номер 17.
Стара, напівзруйнована радянська в'язниця суворого режиму.
На мене вже тисне ця атмосфера.
І серце виривається з грудей.
Тут утримують найнебезпечніших злочинців Молдови.
Я її задушив.
Нащо ти зробив це, Ліліане?
Третина ув'язнених отримала довічне без надії на те, що їх колись випустять.
Довго ти тут?
Двадцять шість років.
І тут постає питання.
Яка ж насправді ціль кримінального покарання?
Щоб людина загнулася у в'язниці?
Тут живуть за суворим радянським режимом.
Тридцять два кроки.
Щоб дійти звідти сюди. Тридцять два кроки.
Коли ти востаннє виходив назовні?
І не пам'ятаю.
Зараз вони в безвихідній ситуації. Ніякої надії.
Тебе просто кидають у в'язницю! І все!
І все!
Мене звати Рафаель Роу,
і у Великобританії мене засудили за вбивство, яке вчинив не я,
довічно без права дострокового звільнення.
Мені довелося 12 років боротися за справедливість.
Тепер я їжджу світом і дізнаюся, яке ж насправді життя
в найсуворіших в'язницях світу.
Молдова, східна Європа.
Колишня країна-член СРСР, найбідніша країна в Європі.
У середньому заробіток особи складає 12 доларів на день.
Життя тут складне, а рівень убивств один з найвищих у Європі.
Ставлення до злочинців тут жорстке.
Шокує те, що тут строки ув'язнення у сім разів довші,
ніж середні в Європі.
Ті, кого визнали винними у вбивстві мають відсидіти мінімум 30 років.
Засуджених довічно відправляють у найсуворішу,
найвіддаленішу в'язницю Резини — виправну колонію 17,
туди я і їду.
ДЕНЬ 1
Зараз я їду у виправну колонію номер 17 у Молдові.
І я дізнався, що там я зустріну тих та поспілкуюся з тими,
хто відбуває досить тривалі покарання,
вони не мають надії на те, що їх випустять.
Офіційно довічне ув'язнення в Молдові — це 30 років.
Насправді ж нікого з довічно ув'язнених не випускають.
Багато хто з ув'язнених не знає, як зараз виглядає все в суспільстві,
який західний стиль життя.
Я не знаю, як вони мене сприймуть,
тому я і тут.
У в'язниці Резини далеко не ідеальна репутація.
Її збудували за часів Йосипа Сталіна, вона вміщує 300 в'язнів.
З них 106 відбувають довічне покарання, з ними я і проведу наступний тиждень.
-Рафаель. -Так.
Рік народження?
Народився в 1968-му.
Ходімо.
Таке відчуття, наче повертаєшся в минуле.
Здається, тортури та порушення прав людини вже в минулому,
але наскільки ж усе насправді змінилося з часів СРСР?
На мене вже тисне ця атмосфера. І серце виривається з грудей.
Перед тим, як я зайду в камеру…
Проходьте.
…мене обстежить лікар.
Покажіть ноги й обличчя.
Коли з вами це сталося?
У 1988-му.
Обличчя порізали.
Інформацію про мої шрами ретельно записали.
П'ятнадцять сантиметрів.
Що це була за травма?
Ножове поранення.
Не хочу, щоб думали, що я якийсь крутий чувак,
так хтось може захотіти зі мною поборотися.
Коли в тебе на обличчі такий помітний шрам,
то осторонь тебе у в'язниці не лишать.
Васю, відчиняй. Уперед.
Ідіть до шефа.
Ідіть нагору.
Потім ти сам на сам говориш з офіцером охорони.
Він вирішить, хто житиме у тісній камері зі мною цього тижня.
Ви житимете в камері,
де буде ще двоє ув'язнених,
у них довічний строк.
Мені їх треба побоюватися?
Не ставте питань
і не сперечайтеся.
Як і в інших радянських в'язницях,
тут є головна тюремна банда.
Ієрархія банд жорстко розбирається з тими, хто порушує загальноприйняті правила.
Я житиму в камері з чоловіками, які вирішили не слідувати правилам банди,
вони живуть в окремій частині з іншими позабандовими ув'язненими.
Я радий, що вони не члени банди,
але обох моїх сусідів засудили за найтяжчі злочини.
Почнімо.
-Привіт. -Привіт.
Привіт. Говорите англійською?
Так, я трохи знаю.
-Ти говориш. -Але він не розуміє.
Не розуміє. То ти перекладатимеш.
-Сідай. -Дякую.
Я представлюся. Мене звати Рафаель.
-Я Макс. -Макс.
Ліліан.
Ліліан. Дуже приємно.
Це, по суті, ваш дім, але ти дружньо мене привітав,
я відчув це завдяки посмішці.
Я трохи розслабився, бо коли я стояв за дверима,
то моє серце так стукало.
Хто ж вони? Які вони на вигляд?
Скільки їм років? Чи вони мене приймуть? Чи нормально поставляться?
Як ви почуваєтеся через мій прихід?
Нам важливо знати, що ти такий самий, як ми.
Ми багато часу проводимо в кімнаті.
Двадцять дві години.
І в нас лише дві години, щоб побути надворі.
Дуже важливо, щоб у співкамерників були добрі стосунки.
Неймовірно важливо.
Що мені найголовніше треба знати,
щоб упоратися, вижити?
Я б порадив йому
просто бути собою.
Скажи йому!
Будь таким, як і в житті.
Ми допоможемо зорієнтуватися.
А ви тут з…
З 2005-го.
З 2005-го. То ти у в'язниці вже 16 років?
Так. Він трохи довше.
Десь 17.
Коли у вас відбій?
Двері постійно зачинені,
і вони відчиняють їх, коли їм треба.
Рафаелю!
Як чудово, що в'язні Максим і Ліліан допоможуть мені влаштуватися.
Я допоможу.
У в'язниці повага до співкамерників — ключ до всього,
особливо, коли ви разом в одній кімнаті 22 години щодня.
Треба, щоб вони розповіли мені про негласні правила в'язниці.
-Потримаєш кутик? -Так, гаразд.
Але спочатку треба застелити постіль.
Ось так треба. Упораєшся?
Троє чолов'яг не можуть упоратися.
Це один кутик, так?
Це інший.
Ось так.
Скажи, що це і є вияв поваги.
-Допомога не завадить. -Так.
Ось і все.
І наверх.
Якісь надто білі простирадла, навіть для першої ночівлі!
Надто гарні!
Перевірю ліжко. Матрац.
-Спробуй. -Твердуватий.
-Добрий ранок. -Добрий.
Хропите?
Я — ні.
Ліліан іноді.
Іноді. Я — ні.
Ти не хропиш.
Ось і кінець мого першого дня у в'язниці Резини,
час скористатися ванною кімнатою.
Ось, що мені дали: цей брусок мила,
і, кожен чоловік зрозуміє, далеко не найкращу бритву.
Та й жінка зрозуміє.
Дали зубну щітку.
Не такі й погані щетинки.
Пасту для чутливих зубів, це чудово,
хороший тюбик.
І рулон туалетного паперу.
Більше люблю білий, але й сірий піде.
Це не просто ванна кімната.
Це місце для приватності,
бо більше ніде у в'язниці ти не можеш побути наодинці з собою.
Подумайте.
Ця в'язниця дуже гнітюча.
Вона маленька. Тісна.
Вона така заповнена, що ти маєш втискатися.
Погляньте на Макса.
Він немалий, але тихенько причаївся.
Для мене це — суть в'язниці.
Він намагається пристосуватися до середовища,
яке, я і не можу сповна описати, неймовірно маленьке.
Вода льодяна.
Перший ранок у крилі для довічно ув'язнених у в'язниці Резини.
Макс сказав, що ми сидітимемо у крихітній камері
з моменту пробудження і до першої дня.
Потім у нас буде дві дорогоцінних години на фізичні вправи й спілкування.
Ліліан зранку не їсть.
Він п'є чашку кави й курить.
-Такий його сніданок. -Я трохи їм.
Гаразд.
Ми їмо все, що батьки присилають.
Ми не їмо те, що тут дають, бо це гидота.
Зробиш екскурсію камерою?
Розкажи, де ми, що тут є.
Це моє ліжко на всю решту життя.
Є телевізор. А ще маю книжки.
А що за документи?
Вони пов'язані зі справою чи це для навчання?
Різні: щодо справи, для навчання, роботи,
листи до президента, прем'єр-міністра,
до інших міністрів.
А про що? Просите про кращі умови проживання?
-Так. І… -Ага.
Максим брав участь в озброєному пограбуванні, було застрелено поліціянта.
Він каже, що не стріляв,
але його засудили до довічного ув'язнення за вбивство.
Він тут уже 16 років і за цей час
став одним з головних лідерів, які хочуть змінити систему у в'язниці
Одним зі здобутків стало те, що тепер ув'язнені можуть
мати ноутбуки в камерах.
За те, щоб мати тут ноутбуки, ми боролися 14 років,
і суддя дозволив нам мати їх у камерах, але без підключення до мережі.
Також дозволили мати холодильники в камерах,
щоб така цінна їжа ув'язнених лишалася свіжою.
І потім 6 000…
Усім 6 000 ув'язненим дозволили мати не лише холодильники,
а й інші речі.
Чайники.
-Плеєри, програвачі й інше. -Ага.
Звісно, ув'язнені купують ці предмети розкоші за свої кошти.
Усе, що є в цій камері,
з'явилося тут завдяки Максу й Ліліану, а їхні сім'ї все купували.
-Ось ця зона. -Ми її самі збудували.
-Усю камеру? -Так.
Гаразд. Ліліане, а можна мені кави?
-Я трохи… -Ліліане.
Мені дуже потрібна кава.
Ліліане, ходи зроби кави.
-Місця немає. -Я звільню.
Я піду, бо він…
Тут замало місця для нас трьох. Гаразд.
Я вражений. Вони живуть звичайним життям, але їх не випустять,
і вони змогли самі вибудувати камеру,
у якій житимуть упродовж усього життя, тепер тут комфортніше жити.
Вони поклали плитку, додали ущільнювач,
пошпаклювали стіни, пофарбували, електрику провели.
Зробили мінікухню. Я такого ще не бачив.
Макс і Ліліан роками живуть у цій камері разом.
Тож Ліліан у вас відповідає за каву.
Так.
А що я тоді робитиму? Посуд митиму?
Бо ти зробив каву, Максим кашу зварив.
Коли ми поїли, я прибираю зі столу, підмітаю, а Максим миє посуд.
Ось так ми робимо.
Так ми ділимо обов'язки. Завжди так робимо.
Рівно о першій дня охорона відчиняє двері.
Нас ведуть на дах в'язниці,
де Макс знайомить мене з невеликою групою в'язнів,
які також вирішили жити, не підкоряючись правилам банди.
-Привіт усім! -Привіт.
Ці в'язні, що тримаються подалі від усіх інших — єдині ув'язнені,
з ким спілкуються Ліліан і Макс.
-Ходімо. -Максе.
Ходімо сюди.
Оце і є ваші вправи?
-Турніків немає. -Це весь ваш простір?
Так, увесь.
Важко повірити, що співкамерники проводять 22 години разом у камері,
і можуть розім'ятися лише в цьому маленькому коридорі з накриттям.
Тут не видно ні неба, ні трави.
Це жорстоко й негуманно.
Коли ти востаннє виходив назовні?
Я і не пам'ятаю.
Ми стараємося постійно ходити.
Так, бо це єдиний шанс розім'яти ноги.
Скільки ти вже тут?
Двадцять сім.
Він тут 27 років.
Народився в СРСР.
Я порахував. Тут можна зробити 32 кроки. Ось стільки я проходжу.
В один і в інший бік — 32 кроки.
Вийдіть з дому й зробіть 32 кроки,
ось так роками живуть ці хлопці.
Тридцять два кроки. Подумайте.
Боже, двадцять-сім років.
Я мало не збожеволів.
Слава Богу, я лишився в здоровому глузді.
Те, що вони не можуть виходити надвір, — їхня плата
за відмову від правил тюремної банди.
Ми стараємося жити за офіційними правилами в'язниці.
Слідувати заповідям.
Ми не підтримуємо банди.
А вони можуть побити нас за те, що ми не хочемо до них долучатися.
Бо ви не хочете мислити, як вони.
Якби ми були там,
то не могли б писати листи й боротися за свої права.
-Хіба тобі голова банди дозволить. -Ага.
Ось така сила кримінальних авторитетів в'язниці,
що група Макса мала просити владу
дати їм можливість жити не за правилами банди.
Коли ми пишемо заяву,
то стверджуємо, що не хочемо бути частиною тієї групи.
«Просимо, поможіть».
І керівник в'язниці вчинив так,
поселив нас окремо.
-Ага. Так. -Не їх.
-Ні. Заради вашої безпеки й захисту. -Так.
А тепер ми запитуємо, чому ми не можемо вийти надвір, пограти в футбол,
у волейбол чи в щось інше.
І він сказав: «Там ми вас не захистимо».
Макс та інші засуджені довічно не хочуть бути корупціонерами.
Вони хочуть чимось займатися, навчатися, працювати.
Але вони кажуть, що не можуть,
а багаті кримінальні авторитети,
як мені кажуть, платять за додаткові послуги у в'язниці
й мають величезні вплив і контроль, Макс й інші не хочуть бути частиною цього.
І через це вони покарані вдвічі, їх відділили.
Група Макса, яка відмовилася від правил банди, проводить найбільше часу в камерах.
Вони годинами витріщаються на ці чотири стіни,
і це нагадало мені моє перебування у в'язниці
та про мій нескінченний відчай.
Ось і третій день у в'язниці Резини.
Повільно ранок знову перетікає в обід.
Їжа, яку дають у в'язниці просто мерзенна,
мої співкамерники її рідко їдять, і в Макса є те, що нас урятує.
Сидимо в камері, чекаємо на повернення Макса.
Він має забрати посилку.
У місцях, де постійно всього бракує,
дуже важливо, щоб родичі щось тобі присилали.
Я приніс їжу.
Купу смаколиків.
Сюрпризи!
Батьки прислали їжу.
Сьогодні прийшла, чи її кілька днів утримують?
Ні, вони шлють мені все поштою.
Зазвичай відправляють у понеділок,
а отримую я її у вівторок.
Гаразд. Ти сам кажеш що присилати?
Довгий час казав, а тепер вони й самі знають, що мені потрібно.
Посилки можуть бути які завгодно: великі, малі?
Посилка може бути й такою, і такою.
Зрозумів.
Але від однієї людини лише одна посилка на тиждень.
Ага. То мама й сестра можуть відправити окремі посилки.
Так.
Боже. Як мене балують.
У мене батьки вже старі.
Тату 81, а мамі 71.
Вони пенсіонери. Не працюють чи…
Так, але допомагають мені, як можуть.
Довічно ув'язненим, як Максу, не можна працювати на оплачуваній роботі,
тож усю звичайну їжу вони можуть отримати лиш від родини.
Останнє право, за яке бореться Макс — право працювати,
щоб він зміг купляти собі їжу, коли батьки не зможуть більше йому допомагати.
ДЕНЬ 4
Через кілька днів життя у в'язниці Резини
я вже відчуваю тиск такого довгого перебування у закритому просторі.
Наша група ув'язнених не може піти пограти в футбол.
Але за дозволом в'язниці ми можемо пограти в дещо усередині будівлі.
Зараз мене ведуть з камери до зони відпочинку,
де можна буде пограти в настільний теніс
з іншими в'язнями.
Просто гляньте.
Ось це коридор довічно ув'язнених,
вони тут живуть.
Ось про що я кажу. Це його ширина.
Привіт. Як ти? Я не…
Не впізнав тебе без шапки й усього іншого.
Він — чемпіон настільного тенісу.
-Спершу з ним. -Гаразд, уперед.
-Чекає на тебе. -Чекає на мене.
Хочу набрати три з одинадцяти. Він грає уже 27 років.
Я грав, коли був у в'язниці. Дванадцять років.
А він грає 27, побачимо, чи наберу я три очки.
Англія проти Молдови. Визнай поразку!
Знаєш. Ви ж не перемогли нас у футболі.
Схоже, я граю з місцевим чемпіоном.
Та пожалій його!
Дуже рішуче.
І як часто вам можна грати в теніс?
Два рази на тиждень.
-Ага. -По три години.
Який жах.
Одне очко!
Стіл якийсь не дуже.
Саме тому я програю.
Знаєте, найважливіше,
крім настільного тенісу те,
що вони так посміхаються,
а це не те місце, де люди часто посміхаються.
Це точно.
Тут ти втікаєш від реальності.
Забуваєш, де саме знаходишся.
Так вони дають волю енергії, забувають про сум та стрес.
Резинські довічно ув'язнені знають, що за законами Молдови
їх навряд чи випустять, навіть якщо вони покращать свою поведінку.
Найважче для Макса — змінити правила винесення вироків.
Він познайомив мене з Сергієм,
який відбуває покарання вже 20 років.
У скільки років тебе посадили?
У дев'ятнадцять.
Довічно за вбивство?
-Так. -Так.
Я напряму не брав участі у вбивстві.
Він був одним зі злочинців.
Їх було троє, а він був водієм.
-Водієм? -Так.
Але не був напряму залучений до вбивства.
То судді й політичні діячі не кажуть:
«Сергію, маєш відсидіти 25 років,
а потім покарання переглянуть?»
-Чи 20 років? -Ні.
-Ні? -Для всіх по 30 років.
-Довічне — це мінімум 30 років? -Так.
Так, мінімум.
За всю історію жодного довічно ув'язненого не випустили.
Але кілька років тому в цих в'язнів з'явилася надія.
У 2016-му
наші політики прийняли Європейське законодавство,
там існувала можливість для підлітків,
які здійснили злочини, коли їм було 18–21,
зменшити строк покарання.
-Закон діяв для всіх. -Ага.
Але суддя сказав нам, йому, мені особисто:
«Ви — довічно ув'язнені, на вас цей закон не діє».
Це дуже дивно.
На всіх діє, а на нас — ні.
І тут постає питання.
Яка ж насправді ціль кримінального покарання?
Щоб людина загнулася у в'язниці?
Дуже дивно.
Макс та Сергій оскаржували свої довічні вироки,
але досі всі їхні позови були відхилені,
тож вони можуть провести все своє життя в Резинській в'язниці,
замкненими протягом 22 годин на день.
Відколи вийшли з пінг-понгу, то минули одне вікно,
звідки довічно ув'язнені цього крила можуть побачити світ.
Так близько, але так далеко. Ось там свобода.
У перші роки мого життя тут для мене це було важко.
Але зараз я розумію, що ув'язнений довічно…
Я це усвідомлюю.
Ти про що?
Коли ти засуджений на певну кількість років,
то знаєш, що є можливість вибратися туди.
А коли ув'язнення довічне, то це неможливо.
У нас шанс вибратися туди такий малий,
що я б сказав, що його не існує.
Коли дивишся їм у вічі, то розумієш, що там немає надії.
Я знаю, як почуваєшся,
коли не знаєш, чи випустять тебе взагалі з в'язниці.
Усі мають жити з вогником надії,
а в них його немає.
Їм потрібно щось, що дасть надію: «Колись вас можуть випустити звідси».
Зараз вони в безвихідній ситуації. Ніякої надії.
Боротьба Макса стала сенсом його життя.
Сьогодні я зустрінуся з двома ініціативними в'язнями,
які живуть у зоні, що контролюється бандою,
але вони знайшли свій спосіб виживати.
Як і всім, їм не можна працювати на роботі, аби заробляти.
Але з власним обладнанням і матеріалами
вони створили столярню з підручних матеріалів.
Звідси видно двір,
де в'язні, які підкоряються банді, можуть грати в футбол.
Анатоль.
-Рафаель. Анатоль. -Анатоль.
Так.
-А це? -Діма.
-Діма.
Цим інструментом надаємо деревині форму.
Оцим вирізаємо.
Я боюся, що інструмент може просто влетіти йому чи мені в обличчя.
Захисного обладнання немає, він довіряє лиш своїм умінням.
В'язниця не надає таких можливостей, тож хлопці
взяли ініціативу у свої руки
й зробили майстерню,
де вони можуть знаходитися, окрім своїх камер.
Ми робимо скриньку для прикрас.
Покажи, що треба робити. І я спробую.
Ось так.
Гаразд. Так. Ось так робиш серединку.
Добре.
Ось так. Руку сюди. Так.
Гаразд. Так.
Треба докладати сили, бо це не так і легко.
І що ви робите, коли закінчуєте виріб?
До пандемії
адміністрація в'язниці виставляла їх на аукціон.
Нам віддавали половину прибутку, гроші зараховували на наші рахунки у в'язниці.
Ні. Звідси. Так. Ось так роби.
Зрозумів.
Щоб вийшло так, як тут.
То це так… Гаразд.
На що витрачали ту половину прибутку?
Оплачували рахунок за електроенергію тут,
купували щось на ринку.
Тут нам потрібні гроші…
У мене руки…
Вони зморилися… Ця червона.
Ця гаряча. У тебе такі сильні руки.
Діму ще юнаком засудили за подвійне вбивство.
Скільки років ти сидиш?
Двадцять шість.
Ти сидиш 26 років.
Так, 20 з них у Резині.
Тут я знаходжуся п'ять днів на тиждень.
Тут я можу робити, що забажаю.
Бо ти сам на сам з інструментами й виробами.
Це справжня радість.
Неважливо чи ми ув'язнені, чи на свободі, працювати треба.
На те ми чоловіки.
Я радий бачити, що навіть за такого суворого режиму в'язниці,
тут є місце для підприємництва й креативу.
Кожному ув'язненому потрібно щось, аби відволіктися.
Я вивчав право, коли був у в'язниці.
У камері Ліліан показує, як переживає ув'язнення він.
У мене цілі блокноти списані.
Я пишу про своє життя. Про минуле.
Пишу про теперішнє і майбутнє.
Про все.
Це щось типу щоденника?
Я вкладаю в це всю душу й серце.
Усе написано через кров і сльози, бо…
Я те й роблю, що думаю про свою сім'ю.
Ще я дуже люблю музику.
Ліліан навіть почав пісні писати.
Так ось що в тебе під ліжком — музичний пристрій.
Так.
Дістає, коли хоче поспівати.
Ти співаєш з ним дуетом?
Ні, я взагалі не співаю.
Я без голосу.
Можете повірити, що це відбувається у крилі довічно ув'язнених,
з ув'язненим, якого, певно, не випустять?
Не хочу іншим в'язням заважати, тому зменшив гучність.
Цей голос Мені приніс вітер
Схожий на голос твій, мила Чую, шепочеш ти
Пішла від мене так давно
Лишивши в горі поранену душу
Пішла від мене так давно…
Я вражений.
Хочу приєднатися.
Лишивши в горі поранену душу
Цей голос Мені приніс вітер
Схожий на голос твій, мила Чую, шепочеш ти
Чую, як несе вітер кохання твоє
Схоже, що голос твій шепоче…
Чудово!
Сльози висохли давно
Ті, що від любові пролилися
Ліліане, це допомагає відволіктися?
Не знаю, чи взагалі щось допомагає.
Я так живу вже 18 років.
Це мій внутрішній біль.
Моя мука.
З цим я і живу. Моя єдина надія — це Бог.
Коли я був за ґратами,
то бачив людей, яких мучать їхні злодіяння,
бачив і тих, які не жалкували про те, що вдіяли.
Але досі я не питав Ліліана, що він зробив,
і чи жалкує він про свій вчинок.
ДЕНЬ 6
Сьогодні моє завдання — допомогти Ліліану приготувати вечерю.
Дав мені таку важку роботу.
Справді? Це найлегше, що я міг тобі доручити.
Хочеш, щоб я нарізав усе так, як ріжеш ти.
Ліліан дуже хоче перевірити, що я не зіпсую жоден шматочок.
Хвилюєшся щодо моєї техніки?
Трохи менші треба!
Хочу запитати. Нащо ти їжу псуєш?
Розкажеш, чому ти у в'язниці? Мені справді цікаво.
Я вбив жінку і її племінницю.
Я допомагав їм, орав город, носив дрова.
Виною всьому алкоголь.
Скільки їм було років?
Племінниці було
років 17 чи 18.
А бабці
було десь 60 чи 55. Не пам'ятаю.
Ти був п'яний, але пам'ятаєш, як ти саме ти їх убив?
Що сталося?
Дівчину я задушив,
а бабцю вдарив каменем по голові.
Ось так.
Нащо ти це зробив, Ліліане? Ти…
За той час, що я тебе знаю, я не сказав би,
що ти можеш зробити щось жахливе.
Я досі собі не можу пояснити, що сталося!
У мене було все.
Алкоголь!
Усі найгірші проблеми світу через алкоголь!
Я попросив охоронця вивести мене з камери на хвилинку.
Я цього не очікував.
Я не знаю, чи це мене шокувало, чи здивувало.
Він убив двох людей: стару жіночку і юну дівчину.
Це якраз про те прислів'я: «Не судіть книгу за обкладинкою».
Я це й намагався зробити.
Я їх зустрів, не знаючи нічого про їхні злочини,
за кілька днів ми познайомилися.
Ми сміялися.
Багато говорили про умови цієї в'язниці.
І тут грім серед ясного неба.
Він тут через подвійне вбивство, і це не просте вбивство.
Він жорстоко вбив двох беззахисних жінок.
І я визнаю, що це змінило мою думку про Ліліана.
Я не можу вдавати, що на мене не вплинуло те, що він мені розповів
про здійснені ним злочини,
про те, як він це зробив.
Тепер я сам задумався над своїм твердженням, чи повинні вони
сидіти 30 років чи жити своїм життям.
Вечеря готова, я повертаюся в камеру.
Мені тут сідати?
Сюди сідай.
Потрібен ще стілець.
Не знаю, де той маленький.
Він у нас додатковий, для гостей.
Дуже смачно.
Я тобі все розповів.
Хочу запитати тебе:
Чи заслуговую я на довічне покарання?
Коли я прийшов у камеру, я нічого про тебе не знав.
Я знав лиш, що ти довічно ув'язнений,
що ти вже багато років відбуваєш покарання в цій камері.
Я вірю, що кожному потрібен другий шанс.
Ось це найважливіше.
Знаєш, Рафаелю…
Чекай. Я не закінчив.
Я шокований тим злочином, що ти вчинив,
але мені пощастило зустріти тебе, поки я ще не цього не знав,
бо я тепер знаю тебе таким,
а не тим, хто вчинив ці злочини.
Минули роки…
Роки!
Ніхто й не дивиться на те, чи я змінився.
Мене просто кинули у в'язницю, ось і все!
Ось і все!
ДЕНЬ 7
Ось і завершується мій візит до в'язниці Резини.
Час попрощатися з Максом і Ліліаном.
Завдяки нашим розмовам і знайомствам з іншими ви показали мені,
що попри те, що вас можуть ніколи й не випустити,
у вас всередині є той невеличкий вогник,
який я назвав би надією.
І навіть за таких важких умов вам удається його підтримувати.
-Він міг би так легко згаснути. -Так.
Але ви вирішили,
що у вас буде майбутнє.
Ніхто не знає, коли воно настане. Ви не знаєте. Надіюся, що все зміниться.
Це — наша найбільша боротьба,
ми хочемо, щоб у нас була можливість звільнитися,
показати, що ми теж люди, й нам теж треба дати шанс, другий шанс.
Найголовніше в надії те, що вона помирає останньою.
Проте мої страждання і муки продовжуються.
Я маю іти, бо я так ніколи не зможу піти.
Гаразд.
І ти, друже. Ми з тобою друзі.
Друзі.
Добре, друже.
Бачиш, тебе так швидко випустили.
Нарешті закон діє так, як мав би.
Нарешті закон діє.
Мене випустили, тож надія є. Справді є.
Підтримуйте той вогник.
Надіюсь, зустрінемося назовні.
Колись.
Колись. Бувай.
Па-па.
Гадаю, у в'язнів має бути шанс на те, що їх колись випустять.
Зараз у Молдові все починає змінюватися,
але в Резині
ці зміни відбуваються неймовірно повільно.
Це сувора, репресивна, зубожіла в'язниця, яка викликає клаустрофобію.
Багато хто відбуває тут довгострокові покарання,
живучи у важких умовах в'язниці.
Кримінальний кодекс лиш ускладнює все для тих, хто за нинішнім законом,
може більше ніколи не вийти назовні.
Переклад субтитрів: Богдан Кордоба