SERIÁL NETFLIX
Centrální věznice v Nikózii v Kyperské republice.
Kdysi měla hrůzostrašnou pověst…
- Pojďte, chlapi. - …kvůli brutalitě dozorců.
Ano.
Chtěli tě prostě zlomit.
Za každou prkotinu byl výprask nebo samotka.
Myslel jsem, že to nepřežiju.
Byli odsouzení vystaveni bití?
Denně.
Ale nyní do funkce nastoupila nová charismatická ředitelka…
Milujeme tě, Anno!
…která tvrdí, že tuto kontroverzní věznici zreformovala.
Děláte ze mě lepšího člověka.
Co se tu děje?
Chystám se strávit týden zavřený ve vězení,
v jakém jsem dosud nebyl…
Co to zpívají?
Říkají „Anna, královna věznice.“ To říkají.
…abych zjistil, jestli tento radikální nový přístup k převýchově opravdu funguje.
Máš vymytý mozek.
Teď se cítím jako člen rodiny.
Ale není to poprvé, co budu za mřížemi.
Jmenuji se Raphael Rowe
a ve Velké Británii mě za vraždu, kterou jsem nespáchal,
odsoudili na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění.
Trvalo mi dlouhých 12 let, než jsem očistil svoje jméno.
Nyní cestuji po zeměkouli a zjišťuji, jak se doopravdy žije
v nejdrsnějších věznicích světa.
Nikózie, hlavní město Kyperské republiky.
Tento středomořský ostrov leží poblíž severní Afriky a Blízkého východu.
PRVNÍ DEN
Jsem spoutaný, sedím ve vězeňské dodávce
a jedu do Kyperské centrální věznice,
která má pověst jedné z nejbrutálnějších věznic v Evropě.
Je to zařízení, kam dřív zakazovali přístup inspektorům,
aby neviděli, co se tu děje.
Než nastoupilo nové vedení,
objevovaly se četné zprávy o tom, že dozorci brutálně bijí vězně,
a nařčení, že dozorci dovolovali, aby mladší vězně
znásilňovali jejich starší spoluvězni.
V jednom tragickém období spáchalo za necelý rok šest vězňů sebevraždu.
Slyšel jsem, že nastoupila nová ředitelka a provedla zde reformu.
Odsouzení již nejsou vystavováni brutálnímu bití.
Hodlám zjistit, co je na tom pravdy.
Nová ředitelka je ve funkci od konce roku 2014,
ale mnoho ze současných 350 dozorců
zde pracovalo už pod předchozím vedením.
- Jak se jmenujete? - Raphael.
Musí vás zkontrolovat pes.
Prosím, pojďte za mnou. Projděte rámem. Pojďte sem.
Teď vás prohledám.
Otevřete ústa.
Jak dlouho už děláte dozorce v téhle věznici?
Já tu pracuju už 17 let a…
- Já 28. - Dvacet osm.
Býval tady brutální režim a vězni dostávali často výprask.
Byli jste tady, když tahle reputace existovala.
Dřív jsme neměli úctu k lidem.
A ve vězení existovalo násilí.
A proč to takhle dřív bylo?
Myslím, pane, že…
Teď není čas vám to vysvětlovat.
Přesvědčíte se sám.
Dobře, jdeme.
Než nové vězně odvedou na jejich cely,
podrobí je důkladnému pohovoru.
Posaďte se, prosím. Dobrý den, já jsem Nikki.
Chci vás tu přivítat.
Povedu s vámi pohovor.
Máte nějakou odbornost?
Jsem novinář.
Užíváte drogy nebo jiné návykové látky?
Ne.
- Máte nějaké vlohy? Koníčky? - Sport.
Máme tu mnoho sportovních aktivit.
Tuhle proceduru absolvuje každý vězeň?
Každý, ano.
A co o nich chcete zjistit?
Cokoliv, co nám pomůže nebo nám dá nápovědu ohledně vašich potřeb.
Zjistíme vaše dovednosti, abyste mohl později dostat přidělenou práci.
Vy jste dozorkyně, psycholožka, sociální pracovnice?
Příslušnice vězeňské služby,
ale na tohle mám výcvik
a také jsem vystudovala práva a kriminologii.
Pojďte se mnou.
Dostal jsem pořádnou zásobu značkových toaletních potřeb.
Šampón, kondicionér, zubní pasta, kartáček, holítka.
Vše potřebné.
- Tohle dostávají všichni? - Samozřejmě.
A zbrusu nové povlečení.
Celá tahle procedura mě lehce zaskočila.
Telefonní budky jsou otevřené od osmi ráno
do půl deváté večer, ano?
Během té doby si můžu kdykoliv zavolat?
Ano kdykoliv a kolikrát chcete.
Na svoje náklady, nebo náklady věznice?
Můžu vám dát předplacenou kartu, jestli chcete. Rovnou vám ji dám.
To je šílený.
Chcete se na něco zeptat? Něco prodiskutovat?
Ne, díky moc.
Zdá se, že se to tady hodně liší
od mých úvodních představ.
Když pominu ty šestimetrové betonové zdi a kilometry ostnatého drátu,
začínám mít téměř pocit, že jsem tu vítán.
A pak narazím na něco, co bych normálně očekával v hotelové recepci.
Je tu hrající klavírní fontána.
Jaký má tohle smysl ve věznici s maximální ostrahou?
Aby se tu lidé cítili líp.
Tohle tu hraje celý den?
Ano. Byl to nápad jednoho odsouzeného.
Zacházeli se mnou velice humánně.
Mluvili se mnou velice humánně.
Dali mi s sebou do cely spoustu věcí.
Poslouchám zpívající fontánu.
Na vězeňské poměry tohle vypadá hodně zajímavě.
V této věznici je na 17 křídlech celkem 800 odsouzených.
Vedou mě za mým novým spoluvězněm na křídlo 2A,
kde pobývá zhruba 100 vězňů.
- Dobrý den, Phaethone. - Dobrý den.
- Tohle je Raph.
- Raphe, tohle Phaethon, váš spolubydlící. - Těší mě, já jsem Phaethon.
- To je vaše cela. - Phaethon vám pomůže.
Dobře.
Tohle je Phaethon. V téhle base seděl už dvakrát.
Poprvé to bylo za ozbrojenou loupež
a teď si odpykává osm let za podvod.
Takže teď jsem v cele.
- Jo. - Tohle je naše cela.
Hele, tady nejsi v Hiltonu.
- Ne. - Jsi v lochu,
ale to neznamená, že už nemáš žádné životní vyhlídky.
Jsem lehce zmatený z celé té procedury.
To, jak mě dozorci přivítali, mě úplně odzbrojilo.
Člověk přichází do vězení a říká si: „Jasně!“
A pak jsem uviděl tu zpívající fontánu a tak dál.
Začal jsem si lámat hlavu:
„Co se to tu děje?“
Takhle to tu chodí.
To je filozofie naší ředitelky,
kultura a změny, které zavedla v posledních letech,
protože já jsem tu… Jsem v base podruhé.
A tvůj první flastr? V jakém to bylo roce?
Od dubna 2008 do konce roku 2011.
Slyšel jsem, že v té době zdejší dozorci
běžně bili vězně.
Je to pravda?
Ano.
A říkám to nerad, protože personál byl tehdy
víceméně tentýž.
Míň vody, míň jídla, víc trestů.
Chtěli tě prostě zlomit.
Jeden můj spoluvězeň se oběsil.
- Tys to viděl? - Ano. Byl to Peršan.
Odseděl si pět a půl let.
Ruplo mu v bedně a ráno jsme ho našli takhle.
- Viset. - Viset.
- Zabil se. - Dvě cely od té mojí.
Byl jedním z těch šesti sebevražedníků.
Ano, jeden z nich. Hrůza.
Setkání s mým spoluvězněm bylo zajímavé.
Působí jako sympaťák a připravil mi vřelé přijetí.
Zažil doby, kdy tu panovala brutalita.
Ale zajímavé je na tom hlavně to, že dozorci,
kteří dřív bili vězně, jsou stále tady,
a on se bude dívat do očí těch dozorců,
kteří ho buď bili nebo se k němu chovali jako hovada.
Bude zajímavé sledovat, jak s nimi teď vychází,
protože já bych nikdy nedokázal odpustit dozorci,
který mě zbil jak žito jen proto, že mohl,
protože jsem byl zranitelný.
To se mi ve vězení stalo mockrát.
A na to člověk nezapomene, protože tyhle věci
zanechávají jizvy na těle i na duši.
DRUHÝ DEN
Dveře cel se otevřou v šest hodin ráno
a odsouzení smí vyjít z vězeňských bloků v sedm.
Mohou se volně pohybovat po areálu až do pěti odpoledne.
Pořád se snažím srovnat si v hlavě, jaké tohle vězení opravdu je.
Nikdo z odsouzených nenosí vězeňský mundúr.
Při příjmu většinou nafasujete mundúr.
Vaše identita zůstane za branami basy.
Ale tady vězni nosí vlastní oblečení,
takže si do jisté míry zachovávají vlastní identitu.
A to je záměr, aby neztratili svou lidskost.
Tím nechci podceňovat skutečnost že jsou tu velmi nebezpeční muži
stejně jako zlodějíčci a feťáci.
Je tu nejrůznější spektrum zločinců
a pořád je to věznice s maximální ostrahou.
Protože mohou odsouzení trávit hodně času venku,
čekal jsem, že venku uvidím víc lidí, ale dnes je prý nevšední odpoledne.
Co se tu dneska děje?
Dneska budeme hrát bingo.
Koná se to už popáté.
- Většinou… - Bingo?
Bingo.
Bude bingo, věř nevěř.
Zúčastníme se my a taky dámy, které jsou tu zavřené.
Jo tak!
73…
73.
75. Máme vítěze.
To jsou všechno vězenkyně?
- Ano. - A kde mají cely?
Je tu další blok, blok č. 3.
A tam jsou dámy.
A jsou ženy oddělené od mužů?
Stoprocentně.
Takže tohle je sváteční den, protože uvidíte ženy.
Věř mi, že někdy je to větší svátek pro ně.
Věřím.
23.
Když jsem vcházel do sálu, nečekal jsem, že tu uvidím ženy.
Zkontroluju si čísla, jestli náhodou nevyhrávám.
Ale hraju bingo v base.
Mohou vyhrát ceny, matrace, povlečení, sladkosti a další věci.
Včetně plazmové televize.
Něco podobného jsem ještě nezažil.
Dozvídám se, že nově příchozí je ředitelka věznice,
Anna Aristotelousová.
Je to poprvé, co ji vidím.
Je ve funkci už osm let
a očividně si mezi odsouzenými získala velkou oblibu.
Dost zvláštní přivítání. Proč ji tak zbožňujou?
Protože…
Protože jim hodně pomáhá.
Přišli sem z Konga,
venku by neměli co jíst.
A tady dostanou najíst, snídani, večeři,
všechno, tělocvičnu, oblečení, boty.
Skandování se line hlavně z řad ilegálních migrantů,
kteří jsou za mřížemi, protože přijeli na Kypr bez papírů.
Ještě nikdy jsem neviděl takové projevy uznání vůči správci
nebo řediteli věznice.
Milujeme tě, Anno!
Všichni jste v mém srdci.
Chci vás přivítat na dnešní akci.
Ale především vám všem chci poděkovat za váš étos,
za váš charakter a za každou chvíli, kdy jsem pohnutá z vašeho jednání.
Myslíš, že je to upřímné? Že jí tak tleskají, protože…
Je to stoprocentně upřímné.
Stoprocentně.
Takhle nadšené jsem je viděl už stokrát.
A co Kypřané? Reagují na ni stejně?
Pozdravíme, stoupneme si, potřeseme jí rukou.
Protože víme, jak je otevřená.
Vy ze mě děláte lepšího člověka.
Když ředitelka vešla dovnitř
a ozval se ohromný aplaus a propukla oslava,
myslel jsem si zprvu, že je to zinscenované.
Je to jen divadýlko pro nás?
Je to surrealistické. Je to bizarní.
Těším se, až se s ní setkám osobně.
Ředitelka tu zavedla velice neformální režim,
ale zatím nevím, zda tento benevolentní přístup
bude platit i na ty nejtěžší zločince.
Díky.
Vaří tu dobře, že?
Když tu vařili špatně a jídla bylo málo,
90 % rvaček bylo kvůli jídlu.
Říká se, že kdo má hlad, pere se rád.
- To je pravda. - Že ano?
- Co říkáš na to jídlo? - Je dobré.
Dobré?
Můj spolustolovník je Lovepreet z Indie.
Přijel na Kypr pracovat na farmě,
ale zapletl se do pouliční rvačky, která skončila smrtí.
Odvrátil jsem se, protože na mě útočili.
Odvrátil jsem se a zaútočil.
A co jsi měl v ruce?
Jeho kudlu.
Jeho nůž. Zemřel ten muž?
Ano.
- Zemřel. - Zemřel.
A soudili tě za zabití nebo za vraždu?
Byla to vražda.
A jaký trest jsi dostal?
Doživotí.
- Doživotí? - Jo.
Jak se cítíš?
Původně jsem myslel, že můj život skončil.
Teď už se cítím dobře.
Protože tady mám spoustu příležitostí.
Nepotkal jsem moc lidí, kteří by si pobyt ve vězení chválili.
Nejsi tu přece dobrovolně, ale…
Není to vězení.
Není to vězení, ale nápravné centrum.
Mění mě tu k lepšímu.
A jaký je vztah
mezi odsouzenými a vězeňským personálem?
Teď se cítím jako člen rodiny.
Vězeňské.
Lovepreet, odsouzený vrah,
žije ve stejně benevolentním režimu jako většina obyvatel věznice.
A během mého krátkého pobytu zde
bylo občas snadné zapomenout, že jsem ve věznici s maximální ostrahou.
Když jsem seděl v sále, kde se hrálo bingo,
a poslouchal jsem to nadšené skandování
účastníků binga,
ale když jsem se díval na jejich tváře, říkal jsem si:
„Až vyjdete ven, nepůjdete za svou rodinou,
nepůjdete na pivo. Půjdete zpátky do cely.“
Bez ohledu na to, jak slušně tu s námi zacházejí, jsem pořád v base.
Sedím natvrdo.
TŘETÍ DEN
- Ahoj. Máš se dobře? - Jo.
- Konstantinos. Raphael. - Jo.
Takže Konstantinos.
- Jo. - Ty jsi kuchař, viď?
Jo.
Konstantinos má celu na mém bloku.
Odpykává si tu 12 let
a brzy začne pět chvály na novou ředitelku.
Ta žena je pro nás požehnání.
Jinak bychom byli… Těžko říct.
Chodí často ven, aby si promluvila s vězni? Pořád?
Pořád.
Odseděl jsem si 12 let v dost drsných věznicích v Británii,
jejichž ředitelé byli autoritáři a vězni je nenáviděli.
Potkal ses v britském vězení vůbec někdy s ředitelem?
Jen když mi uděloval trest.
Naší ředitelce můžeme říct cokoliv.
- Můžete ji oslovit kdykoliv, kdekoliv? - Jo.
Jasně.
Dobrý den.
Raphaeli, jak se máte? Dnes je hezky. Já jsem Anna, ředitelka věznice.
O Anně jsem už leccos slyšel.
Už jste si u nás zvykl? Všechno v pořádku?
Je vůbec možné zvyknout si ve vězení?
Chci, abyste se tu cítil dobře. Četla jsem váš vstupní pohovor.
- Ano? - Jo.
Vím, že vás baví sport.
Aha. Tohle děláte pro všechny vězně?
- Ovšemže ano. - Dobře.
Chceme, aby se cítili spokojeně.
To ve vězení jde?
Je to velmi těžké.
Ale aspoň tu vytváříme podmínky
podobné těm ve světě za zdmi věznice.
Máme stejný vzdělávací systém jako svobodná společnost.
- Jaké umíte jazyky? - Angličtinu, jen taktak.
Můžete navštěvovat lekce řečtiny nebo ruštiny.
A co očekáváte na oplátku?
Co očekáváme na oplátku? Výborná otázka.
Pomáháme lidem, aby se rozvíjeli, měnili, napravili
a znovu se úspěšně zapojili do společnosti.
Je povinné zúčastnit se nějakého kurzu nebo si najít práci?
Co se stane, když se nepřizpůsobím?
Pohovoříme si s vámi, abychom zjistili, v čem je problém.
A nakonec, to mi věřte, se do sportovních aktivit zapojíte.
Zapojíte se do výuky.
Jste trochu skeptický.
To je normální.
Jde o to, že nejsem zvyklý na takovéhle prostředí.
Já ve vězení vždycky zažil konfrontaci.
Zažil jsem, že ředitel věznice
i dozorci byli prolhaní, zákeřní,
manipulativní, brutální.
Včera, když jsem měl tu výsadu, že jsem mohl jít hrát bingo,
jste k lidem, co tam byli, mluvila velice zapáleně o tom,
že si mají věřit.
Působilo to na mě politicky.
Mohla byste stát někde na tribuně a mluvit k lidem venku.
- Nejsem politička. - Jste politička.
Já to takhle cítím.
Mám ráda svou práci.
A když máte rád svou práci, děláte ji zapáleně.
Tohle je realita naší věznice.
Věř tomu. Říkám ti, tohle je extrémně…
Věř mi, byl jsem taky překvapený.
Máš vymytý mozek. Ty už máš vymytý mozek.
Věř mi, proč bych ti měl…?
Žiju ve stejných podmínkách jako ty.
Vážím si toho, že jste si na mě vyhradila čas
a řekla mi, jak to tu chodí.
Taky mě těšilo.
- Díky. Nashle. - Nashle.
Nashle.
Než Anna převzala řízení věznice,
působila jako advokátka se zaměřením na lidská práva odsouzených.
Pak pracovala na ministerstvu spravedlnosti,
kde navrhovala reformy vězeňského systému, než dostala šanci
převést svoje teorie do praxe.
Stále se snažím přijít na kloub tomu, o co tu vlastně jde.
Proč se vězni neustále zastávají ředitelky.
Proč propukají v nadšení, když ji vidí.
Běží jí potřást rukou, jako by to byla nějaká božská postava.
Nejsem si jist, jestli je to upřímné,
nebo jestli za to na oplátku něco chtějí.
Když budete s ředitelkou zadobře, dostanete víc než ostatní.
Zbývá spousta nezodpovězených otázek.
Cítím zde velký tlak na to, aby se vězni vzdělávali,
takže se chci přesvědčit, jestli na hodiny docházejí
a využívají šanci něco se naučit.
Škála výuky sahá od základního psaní a čtení až po vysokoškolskou látku.
Dobrý den.
Zkusím ruštinu pro začátečníky.
Dobrý den.
Co to znamená?
Zdravstvujtě je „dobrý den.“
Jak se máte?
Díky, normálně.
Ten, co mi napovídá, je 27letý Antonio.
Proč se učíš rusky? Máš nějaké ruské příbuzné?
Matku.
Tvoje matka je Ruska.
Antonio, jak se řekne tohle?
Moje babička je penzistka.
Ano.
Účast na podobných kurzech
vnímají vězni často jako příležitost,
jak se na pár hodin dostat z cely
a zabíjet tady čas.
Ale v téhle věznici se z cel dostanou i bez toho,
takže jsou tady dobrovolně.
Cynik by možná řekl:
„Jsou tu proto, aby dostali modrý puntík.“
Ale když se rozhlédnete, vidíte, jak jsou zabraní do učení.
Proč je…
Proč.
- Proč… - …je důležité…
…je důležité…
…učit se ruštinu v kyperském vězení?
Na Kypr začínají přicházet Rusové,
aby tu rozjeli podnikání.
Takže se nám hodí učit se rusky.
A spousta krasavic jsou Rusky.
Teď už tomu rozumím. Teď už rozumím.
Teď je to jasné.
Úsilí nahnat vězně do školy nese plody.
Sedmdesát pět procent z nich navštěvuje lekce.
Zjistil jsem, že můj spolužák Antonio je ve stejném křídle jako já
a zná tuhle věznici jako své boty.
Já ve vězení vyrostl.
Ve vězení, v drogách, v ústavech.
V téhle věznici jsem od roku 2011 až doteď.
Jen v roce 2017 jsem tu nebyl.
- Aha. - To byl můj šťastný rok.
- Tvůj šťastný rok. - Šťastný rok.
Proč vždycky znova skončíš za katrem? Co tě žene k páchání zločinů?
Od svých patnácti beru drogy.
Bral jsem heroin, kokain, vyzkoušel jsem všechno.
Byl jsem odsouzený za loupeže,
za ozbrojené loupeže, za padělání a za…
krádež.
Pácháš zločiny, abys měl na heroin?
Ano.
A za co jsi v base teď,
taky za loupež?
- Teď? Ano. - Ano.
Kdes loupil? V bance? Na ulici?
Klenotnictví.
S kvérem jsme si vzali, co jsme chtěli, a pryč.
Byls tady v roce 2011, když to byla úplně jiná věznice.
Tehdy mi bylo 16 let.
Dali mě na blok 2B. To je blok pro chlapy, tvrdé chlapy.
Byl jsem šestnáctiletej kluk s absťákem.
Třásl jsem se!
Myslel jsem, že to nepřežiju.
Odpykával sis tu trest, když se dozorci k vězňům chovali špatně.
Za každou prkotinu byl výprask nebo samotka. „Do díry s ním!“
Dvakrát v životě jsem měl zlomené tohle.
Žebra.
Ano. Dvakrát.
Z toho dvakrát ve vězení, ale neudělali to muklové.
Byli to dozorci.
Antonio mi vypráví, že poslední dva roky tady už drogy nebere
a že ho za necelé tři měsíce propustí.
Co se podle tebe stane tentokrát, až tě propustí?
Zatím o tom nepřemýšlím.
Až se bude blížit propuštění, začnu o tom přemýšlet.
Začnu přemýšlet a…
chytnu nervy.
Protože nevím, co venku najdu.
Antonio je profesionální kriminálník.
Jede v tom už od svých 15, 16 let.
Je to chlápek, co když vyleze ven, hned vyvolá melu,
spáchá ozbrojenou loupež.
Dostane se do vězení.
Podstoupí protidrogovou léčbu,
ale jakmile opustí brány vězení,
tak navzdory podpoře, které se mu tu dostalo,
je neschopen vystoupit z kolotoče zločinu a závislosti.
Pro lidi jako on je to těžký úkol a pro věznici ještě těžší,
protože udělají, co můžou, propustí ho,
a on se vrátí zas rovnou zpět.
ČTVRTÝ DEN
Už jsem tu dost dlouho na to, abych poznal, co je to za ryk.
Přišla sem ředitelka,
a já se snažím pořád rozklíčovat, jestli jsou to upřímné projevy radosti.
Většina z těch mužů jsou žadatelé o azyl.
- Aha, žadatelé o azyl. - Žadatelé o azyl.
Každý, kdo přijede ilegálně na Kypr, může skončit až na rok ve vězení.
V tomto vězení je něco kolem 300 ilegálních migrantů a žadatelů o azyl.
Proč jsou tak nadšení, že vidí ředitelku?
Myslím, že proto, jak s námi zachází.
Osobně tomu říkám VIP zacházení.
Jsme sice ve vězení, ale ona s námi nezachází jako s vězni.
Ty jsi taky žadatel o azyl?
Ano, taky. Jsem z Kamerunu.
Co to zpívají? Jaký je text té písně?
Říkají „Anna, královna věznice.“
- Anna, královna věznice. - Jo, to říkají.
Myslíš, že jí jde o vaše dobro,
nebo si vás jen chce omotat kolem prstu?
Protože když víte, že je na vás hodná,
nebudete jí dělat problémy a ani se jinak šprajcovat.
Ne, určitě to nedělá, aby si nás omotala kolem prstu.
Někdo, kdo hledá lepší život, není zločinec.
Tohle je dost neuvěřitelné, Anno.
Viďte?
Je to neuvěřitelný pocit.
Jsem z toho dojatá.
Proč? Proč to dělají?
Tihle lidé by neměli by být ve vězení
za ilegální přistěhovalectví.
Myslím, že by to mělo vyřešit
administrativní opatření.
Neměli by být souzeni a trestáni uvězněním.
Myslíte si, že by se ten zákon měl změnit?
Ano, jsem o tom přesvědčená.
A jako lidská bytost cítím povinnost jim pomoct.
Ředitelka nepracuje pro vězně jen v rámci věznice.
Rovněž vyzývá vládu, aby změnila zákon,
který kriminalizuje migranty a uprchlíky.
Ale já chci vidět, co ředitelka dělá pro to, aby vězně skutečně převychovala.
Klíčovým prostředkem k nápravě je tady placené zaměstnání.
Odsouzení pracují jako uklízeči, kuchaři a údržbáři,
ale i na kvalifikovanějších pozicích.
V téhle věznici prý mají spoustu různých dílen
a já mám teď namířeno do jedné z nich,
abych zjistil, co se tam dělá.
Mario? Ahoj. Já jsem Raphael.
- Ahoj, těší mě. - Co tady děláte?
Vážeme tu knihy.
Vážeme tu 95 % publikací státní správy.
Ty knihy vážete pro parlament?
Ano, pro parlament, pro policii.
- Chceš se podívat? - Jo.
Mario je původem z Libanonu.
Už si odseděl devět měsíců z 25měsíčního trestu.
- Předtím jsi ve vězení nebyl? - Ne, jsem tu poprvé.
Jak to zvládáš?
Zpočátku jsem byl hodně nervózní, upřímně řečeno.
Čekal jsi, že tě hned po příchodu někdo zmlátí?
Přesně tak. A že mi bude pořád někdo poroučet
- a já budu takhle malinkej. - Jo.
Za co jsi těch 25 měsíců dostal?
Chytli mě, když jsem měl u sebe pistoli, munici a narkotika.
Na prodej nebo pro osobní potřebu?
Pro osobní potřebu.
To je napoprvé dost vážný delikt, nemyslíš?
Mít pistoli?
Trochu narkotik pro osobní potřebu, to se dá strpět.
Ale palná zbraň je vražedný nástroj,
to už je vážné.
- Nemyslíš? - Jo, je.
Jak ti tohle pomáhá?
Vkládám do toho veškerou energii, protože když se ráno vzbudím,
vím, že musím jít sem a naučit se zas něco nového.
Hodně mi to pomáhá. Nemám…
Nemám pocit, že jsem ve vězení.
Brával jsem drogy…
Aha, jasně.
…a tohle prostředí mi hodně pomáhá.
Mám rodinu a dřív jsem nepřemýšlel tak,
jak přemýšlím teď, když jsem tady.
Dřív mě nenapadlo, že bych mohl přijít o svou rodinu.
A teď, když jsem tady,
mě napadá, že jsem o rodinu svým způsobem přišel.
Teď se nemůžu dočkat, až se setkám s dcerou.
Když o něco přijdeš, začneš si toho vážit.
Člověk ve vězení pochopí sám sebe. Najde tu sám sebe.
Leckoho napadne, že tohle je pro vězně příliš pohodová práce,
ale útulné prostředí dílny
očividně Mariovi pomáhá soustředit se na svou nápravu.
Od pěti hodin odpoledne musejí být vězni na svých blocích.
V mnoha věznicích by se uchýlili k drogám,
aby s jejich pomocí přečkali dlouhé noci za mřížemi.
Táhnu já, nebo ty?
- Já. - Ty se nějak rozmejšlíš.
Chci zjistit, zda muklové s drogovou historií
někdy cítí toto pokušení.
Kdybych bral drogy, sehnal bych je tady?
Neseženeš tu heroin. Ani kokain.
Neseženeš tu trávu.
V každé base jsou drogy.
Tady to neseženeš.
- Nevím, jestli tomu mám věřit. - Jestli nechceš, tak nevěř.
Já netvrdím, že…
Jsi překvapený.
- Jsem překvapený. - Je to poprvé.
- Všechno je někdy poprvé. - Jo.
Já bral heroin 15 let.
Kdyby ho tu měli, tak ho seženu.
Budu upřímný, zkoušel jsem něco sehnat.
Poptával jsem se.
A za devět měsíců jsem nic nesehnal.
Je to nemožné.
Tvrdí mi, že tohle je basa bez drog.
To mě hodně překvapilo.
Musím ale říct, že když jste v nějakém vězení,
tak cítíte, že tam jsou drogy.
Vyčmucháte to.
Vycítíte, že se tam něco děje,
i když se to před vámi všichni snaží utajit,
a tady jsem ten pocit neměl.
Hodně se tu mluví o tom, že dozorci už nejsou zkorumpovaní,
a že sice kdysi
vnášeli do vězení kontraband včetně drog,
ale už to bylo vymýceno.
Je tohle doopravdy jediný lapák na světě bez drog?
Pokud to je pravda, tak klobouk dolů. Jak to tady dokázali?
PÁTÝ DEN
Během svého pobytu zde
jsem byl překvapený, jak ležérní vztah mezi sebou mají vězni a dozorci.
Ale než do své funkce v roce 2014 nastoupila současná ředitelka,
byla věznice nechvalně proslulá údajným násilím páchaným dozorci na vězních.
Bylo to tak zlé, že tu odsouzení páchali sebevraždy,
a mnoho z původních dozorců zde stále pracuje.
Jednou z prvních věcí, které se ředitelka rozhodla změnit,
byla mentalita personálu.
Založila akademii pro dozorce
a zvýšila roční rozpočet na výcvik z pouhých 6 000 na 100 00 euro.
Ukážete Raphovi, jak humánním způsobem pacifikujeme odsouzené.
Výcvikový program vede instruktor Alexandros.
Co by byla první věc, kterou uděláte?
První krok je vždy pokus vyhnout se boji.
Takže když se na vás osopím a začnu vám nadávat: „Ty zasranej…“
Nechci se podvolit. Jsem naštvanej.
Pokusím se vás uklidnit.
A pak využiju svoji váhu, abych vám ukázal,
- že jsem větší a silnější než vy. - Jasně.
Takže pojďme spolu.
Pomalu. Uklidněte se.
Není to vaše vina.
- Není to mezi náma dvěma. - Dobře.
- Je po všem. Jste v pořádku? - Ano.
- Jo. - Dobře, jdeme na kafe.
Na kafe chuť nemám, ale na brandy nebo rum jo.
Dozorci se nyní učí zklidnit agresivní vězně,
aniž by jim ublížili.
Pokuste se mě napadnout.
Dobře. Pojďte, chlapi.
Dobře. Ano.
- Tak jo. - Jen klid.
Jen klid.
Klid.
- Dobrý? - Dobrý.
Ale chci…
- Chci se vás na něco zeptat. - Na co?
- Bolí vás něco? - Ne.
A o to jde.
To bylo zajímavé,
protože v těchto situacích obvykle slyšíte:
„K zemi, zmrde! Nevysírej se!“
Ale vy jste říkal: „Není to mezi náma dvěma.“
A snažil jste se mě pacifikovat verbálně.
Netýká se to nás dvou.
Snažím se vám vsugerovat, abyste toho okamžitě nechal.
Není důvod se rvát.
Nově zaměstnaní dozorci jsou cvičeni v humánním přístupu k vězňům,
ale Panagiotis tady pracuje už téměř 30 let,
takže má zkušenosti s prací pod bývalým vedením.
Zažívali vězni špatné zacházení, bezdůvodné bití?
Denně.
K některým se dozorci chovali jako k otrokům.
Bralo se to tak, že vězeň musí být trestán.
Musí přijmout výprask.
To vyústilo v to, že vězni páchali sebevraždy.
Sebevraždy byly přirozeným důsledkem.
Jak změnili váš způsob myšlení a váš přístup k zacházení s vězni?
Přišla nová ředitelka
a řekla jediné slovo.
Jen jediné slovo.
Člověk.
Vštípila personálu,
že zacházejí s lidskými bytostmi,
ne se zvířaty.
Paní ředitelka mě donutila plakat nad jedním vězněm.
Kdybyste mi před 28 lety řekl,
že se rozpláču nad vězněm, nevěřil bych vám.
Někteří z vězňů, kteří tu byli za starého režimu, jsou tu stále.
Není pro vás složité v téhle dynamice manévrovat?
Stará doba skončila.
Teď zacházíme s vězni jako s lidmi.
Ředitelka tvrdí, že její reformy mění věznici k lepšímu…
a že během jejího působení došlo k obrovskému poklesu recidivy.
Jdu se podívat na Antonia,
který strávil za mřížemi celý svůj dospělý život.
Ke zločinu ho žene závislost,
takže chodí na pravidelné adiktologické terapie.
Dříve či později vás propustí,
ale podstatné je, co bude pak.
Co vás trápí?
Vzhledem k tomu, že jsem seděl už v mladém věku
a zároveň jsem byl narkoman,
jsem absolvoval několik léčebných programů a pořád se to se mnou táhne.
Tady to zvládáme, nebereme a normálně fungujeme.
Ale tam venku? Tam s námi společnost zachází jinak.
Antonio bude za několik týdnů propuštěn.
Ale vzhledem k tomu, že je tu bezpečné prostředí bez drog,
se zdá, jako kdyby skoro nechtěl odejít.
Nevím, co se stane, až vylezu ven.
- Ale zároveň… - A to mě ještě víc stresuje.
Pokusím se zůstat čistý, jak se mi to tady už tak dlouho daří.
A nejlepší řešení, jak tomu uniknout, které mě napadá,
je popadnout pas a zmizet odsud.
Ano, ale kamkoliv pojedete,
- tam budete čelit… - Budu čelit stejnému problému.
Asi je to problém, kterého se nikdy nezbavím.
Věznice očividně dělá, co může,
aby s pomocí protidrogových terapií změnila jeho způsob života.
Dostane se jim však stejné podpory i po propuštění?
Bylo mi řečeno, že ne.
Až dojde k bráně a bude propuštěn,
ocitne se zas v podstatě na začátku, a to je dosti smutné.
Snad to bude tentokrát naposledy,
ale ani on zatím na tuhle otázku nezná odpověď.
Jednou z pozoruhodných věcí
je zde množství příležitostí, kdy se mohou potkat odsouzení opačných pohlaví.
Tito vězni se učí tradiční kyperské tance.
Statečná žena, která se nebojí mého tanečního umění, se jmenuje Georgia
a má dobrý důvod k nácviku tance.
Zítra se vdávám!
Jsem moc šťastná a moc se těším.
- Vy se zítra vdáváte? - Ano.
Gratuluji.
A váš nastávající je…?
V jiném bloku.
- V jiném bloku. - Vy si berete vězně?
Ano.
Jsme tady za krádeže.
Kradli jsme, abychom měli na drogy, a skončili jsme tady.
Jsme spolu už dva roky a rozhodli jsme se, že se vezmeme.
Zveme vás taky.
Díky moc za pozvání na vaši svatbu.
Blahopřeju a vaše pozvání přijmu.
Díky. Mějte se.
Díky.
Díky, těšilo mě.
Mně taky. Díky.
V této věznici je i ženská sekce.
Ženy jsou od mužů odděleny,
ale při společenských akcích se spolu normálně baví,
což jim prospěje, protože až je propustí,
nebude pro ně opačné pohlaví úplně cizí.
A to je zde jedna z klíčových filozofií:
že by jim za zdmi vězení neměla být upírána jejich lidská práva
a možnost žít normální životy.
Jsem tu poslední den
a je načase rozloučit se s mým spoluvězněm Phaethonem.
Chci zjistit, jestli na něj zdejší přístup bude mít trvalejší vliv.
Co čekáš od své budoucnosti?
Protože jsi mi nadšeně vykládal, jak se tohle vězení
- pokouší měnit lidi. - Ano.
Jednou přijde den, kdy si sbalíš svých pět švestek
a odejdeš odsud.
Kultura věznice mi pomáhá
a všechno, co se tu děje, ti pomáhá.
Dojde ti, jak důležité jsou prosté věci.
Rodina, přátelé, projít se po pláži, zajít si na zmrzlinu.
I když nemáš na bankovním účtu sto tisíc.
Mně to zní tak, že prostě chceš normální život.
- Přesně tak. Ano. - Žes měl určitý životní styl.
Položíš si ruku na srdce…
a řekneš, že se do basy už nikdy nevrátíš?
To se dá říct jen jednou.
A za žádnou cenu bych to neudělal.
Ale myslíš si, že se sem tentokrát nevrátíš?
Věřím tomu.
Nikdy to nelze říct s jistotou,
ale já věřím, že Fefoan už na scestí nikdy nesejde.
Georgiina svatba je už dvacátá svatba od doby, co nastoupila nová ředitelka.
Svůj sňatek uzavře ve vězeňské kapli řecké pravoslavné církve.
Ve vzduchu je cítit vzrušení.
Působí to trochu jako Bonnie a Clyde, ale je to radostná chvíle:
dva lidé se berou ve vězení.
Tohle je první pravoslavná svatba, na které jsem kdy byl.
A taky první svatba v base, na které jsem kdy byl.
Basa lásku většinou přetrhá.
Většinou přetrhá lásku mezi dvěma lidmi.
Ale zrovna v tomhle případě dva lidi spojila.
Demetrie, gratuluju. Hodně štěstí.
- Zdravím. - Gratuluju.
- Jak se máte? - Výborně.
Užívejte život plnými doušky, ať už vám přinese cokoliv.
Díky.
Takže Raphe, viděl jste, jak to tady chodí.
- Co si o tom myslíte? - Je to neobvyklé.
Leckdo by možná řekl, že se tu vězni mají až moc dobře.
Že nejsou trestáni tak, jak by to čekaly jejich oběti.
Co byste jim řekla?
Řekla bych, že pokud je ochrana lidských práv,
pokud je lidský přístup k lidským bytostem měkký přístup,
tak volím měkký přístup.
Viděli jsme výsledky represivního systému,
kdy docházelo k vážnému porušování lidských práv,
kdy během deseti měsíců došlo k šesti sebevraždám.
Ale když mluvíte o lidských právech, tak co mají říkat oběti,
které věří, že když někdo spáchá zločin, má být potrestán?
Myslím, že společnost potřebuje reformovat.
Říkáme, že lidé ve vězení
by se měli změnit.
Vidím, jak se mění.
Vidím, jak se vyvíjejí, stávají se z nich lepší lidé
a začínají být připraveni zapojit se znovu úspěšně do společnosti.
Jak byste definovala svůj úspěch?
Výsledky lze vidět na míře recidivy,
která klesla na 15 %,
zatímco dřív přesahovala 50 %,
což bylo v době, kdy kvetl represivní systém.
Můžete jmenovat jednu věc,
která podle vás doopravdy mění mentální nastavení a životní postoj vězňů tak,
že už se nikdy neuchýlí k recidivě?
Silné morální hodnoty.
Jako jsou zásadovost, férovost,
úcta, komunikace,
láska a podpora.
A věřte mi, je to fantastický pocit, pracovat s těmi lidmi a vidět,
jak se rozvíjejí, mění…
znovu zapojují do společnosti
a stávají se z nich zodpovědní a zákonů dbalí občané.
Když jsem sem poprvé vkročil,
byl jsem značně skeptický,
ale ředitelčin revoluční přístup k nápravě odsouzených,
kdy represivní metody nahradil humánnější režim,
zdá se, funguje.
Ne všichni s tím budou pochopitelně souhlasit,
ale metody, které zde používají, podle mých zkušeností
opravdu pomáhají odsouzeným se změnit.
Překlad titulků: Petr Putna