EN NETFLIX-SERIE
Det lukkede Diavata-fængsel, Grækenland.
Har du stukket nogen ned i fængsel før?
Ja, det har jeg.
Overfyldt og nedslidt.
Jeg havde sgu aldrig troet, jeg skulle bruge et bor i et fængsel.
Hjem for nogle af landets farligste fanger.
Det var uheldigt. Jeg tog en kniv og stak ham.
Lige nu afsoner jeg for et væbnet røveri med en elefanthue.
Alle tre er alvorlige lovovertrædere.
Og hjem for en ny type kriminelle: Menneskesmuglerne.
Vi fik alle fem 55 år hver.
Min dom er på 109 år for menneskesmugling.
Her skal jeg tilbringe den næste uge.
Det er ikke min første gang bag tremmer.
Jeg hedder Raphael Rowe.
Jeg blev dømt i Storbritannien for et mord, jeg ikke havde begået,
og blev idømt livstid uden prøveløsladelse.
Det tog mig 12 lange år at rense mit navn.
Nu rejser jeg verden rundt for at se, hvordan livet faktisk er
inde i verdens hårdeste fængsler.
Jeg er på vej til Diavata-fængslet i det nordlige Grækenland.
Det er et fængsel, hvor de holder mordere, tyve, røvere
og mange andre lovovertrædere.
Men en af de voksende grupper er menneskesmuglere.
Efter krigen i Irak og derefter Syrien i det sidste årti
er over en million ulovlige indvandrere rejst ind i Grækenland
for at finde et nyt liv.
Men mindst 20.000 er døde på den farlige rejse til Europa
på grund af den risiko, som menneskesmuglerne tager med deres liv.
For at afskrække smuglere fra at arbejde,
uddeler regeringen ekstremt lange fængselsdomme.
I nogle tilfælde hundredvis af år.
Menneskesmuglere arbejder i skyggen.
For nogle er de usynlige,
men fængslet har et stort antal af dem.
Kan disse fyre, der ender i fængsel, ændre deres liv?
DAG 1
Det vil jeg finde ud af.
Jeg er bekymret for, hvad jeg finder i dette lukkede fængsel.
Det er fuld af Grækenlands hårdeste kriminelle,
og det er overfyldt takket være den enorme tilstrømning af menneskesmuglere.
Selv før denne krise
manglede græske fængsler penge og havde ry for vold.
Kom.
Så går det løs.
Vend dig om og se på mig. Tager du stoffer?
Nej.
Tag dit tøj af og læg det derovre.
Åbn munden.
Gå ned på hug.
Jeg skal have en urinprøve.
Er der mange af fangerne, som kommer her…
-…der har stoffer i systemet? -Ja.
Omkring halvdelen. Oftest piller.
Og heroin.
Det overraskede mig, at halvdelen af fangerne,
der visiteres her, har stoffer i kroppen.
Dine prøver er negative. Ind med dig.
Jeg skal dele en celle designet til to med tre andre mænd.
Over 100 menneskesmuglere er blevet sendt hertil,
siden immigrationskrisen ramte Grækenland.
Sandheden er, at de fleste indsatte kommer fra udlandet.
Fængslet ville ikke have problemer med overbefolkning,
hvis der kun var græske indsatte.
Nummer ét er din celle. Gå ind her.
På fængslets anmodning
vil ingen af fangerne bruge deres rigtige navne.
Hallo?
Uanset hvor de er fra, taler de fleste her græsk eller engelsk.
-Hej. -Hej.
-Jeg hedder Nico. -Nico.
-Ja. -Rart at møde dig.
-Hej. Johnny. -Rart at møde dig.
-Antonis. -Antonis.
Raphael. Det er her, jeg skal bo med jer.
-Ja. -Hvilken en er min?
-Denne her. -Er det min? Okay.
Disse tre har delt denne lille celle de sidste fem måneder.
Hvor kommer du fra?
-Fra London. -London.
-Fra England. -England.
I er forskellige nationaliteter, ikke? I er ikke grækere.
Jeg er græker.
-Er du græker? -Ja.
Albanien, Afghanistan.
Fortæl lidt om, hvordan det fungerer her.
Hvad er den daglige rutine?
De åbner dørene klokken 08.20.
Indtil klokken 12.30.
Så deles maden ud.
Klokken 14.30 åbner de døren igen…
…indtil klokken 20.40.
Derefter får vi mad.
Hver dag er ens.
Det vigtigste spørgsmål er nok:
Hvem vælger, hvad I ser på TV?
Den gamle.
Nej, alle sammen, min ven.
Vi er venner her.
Vi er alle venner.
Okay. Hvor længe har I været i fængsel?
Jeg har været fængslet i ti år for mord.
Jeg kom til dette fængsel for to år siden på grund af afdelingen for stofafvænning.
Jeg tog stoffer.
Hvad med dig, Johnny?
Det er anden gang i fængsel. Første gang var for hash.
Anden gang var også hash.
Så da du kom i fængsel første gang for hash,
lærte du ikke din lektie.
Forretning. Han er en forretningsmand.
Mord… Narkohandel…
Ja.
Menneskesmugling.
Menneskesmugling?
Jeg står ude i celleblokken.
De har sat mig i celle med en morder,
en menneskesmugler og en narkosmugler.
Alle tre er alvorlige lovovertrædere.
Det er alvorlige forbrydelser, uanset hvordan man ser på det.
Men jeg kender ikke detaljerne.
Og de virker alle som flinke fyre.
Blokken er ved at blive låst for natten.
Vi har et hul i gulvet som toilet,
men intet varmt vand.
Meget koldt.
Det har været slukket i en uge.
Det føles kvælende
med os fire klemt sammen på et par kvadratmeter.
Det er min soveplads.
De har ting i cellerne. Fjernsyn og drikkevarer.
Så der er nogle bekvemmeligheder.
Men en celle er en celle.
Det er et lille rum.
Og man mærker det.
Når man sidder her, mærker man det.
DAG 2
Det er min første morgen i Diavata-fængslet.
Jeg ved ikke, hvordan man sover gennem fire gryntende mænd i en celle,
men det kan Johnny tydeligvis.
Johnny!
Snorker han sådan hver nat?
Det der er ingenting.
Du snorker. Det gør du. Du snorker.
Nej.
Jaså?
Han kan ikke selv tro det. "Jeg snorker ikke."
Så er jeg den første, der har fortalt det.
Det kan lede til slåskamp.
Klokken 08.20 åbnes dørene, og så er det tid til arbejde.
Der har været få penge siden Grækenlands finanskrise for et årti siden,
så der er ikke penge til at vedligeholde fængslet.
I dag skal jeg arbejde med min afghanske cellekammerat Nico,
der afsoner en livstidsdom for mord og har haft et narkomisbrug.
Nico.
Fordi han har byggefærdigheder,
har de bedt ham fikse det varme vand, og har givet ham værktøjer til opgaven.
Hvad skal vi så lave i dag?
Der er et ødelagt vandrør, der skal ordnes.
Det føles, som om vi planlægger en flugt med alle murbrokkerne.
I snart en uge har fangerne ikke haft varmt vand.
Hvorfor gør du det? Hvorfor er der ikke folk…
…byggefolk udefra, der kommer og gør det?
Er man indsat med evner eller et håndværk, så kan man gøre det.
Arbejder man i fængslet, får man forkortet sin straf.
Diavata-fængslet har fundet en fantasifuld løsning
på pengemanglen.
De holder fangerne beskæftigede med at vedligeholde fængslet.
I stedet for penge belønnes de med nedsat straf.
Hvis jeg vidste, at hver dag med dette betød én dag mindre i fængsel,
ville jeg gøre det hver dag.
Den her?
-Her? -Ja.
Jeg havde sgu aldrig troet, jeg skulle bruge et bor i et fængsel.
Et lukket fængsel, og jeg står med et bor.
Så tæt på den ydre væg, som jeg kan komme.
Er du ikke fristet til at bryde gennem muren og flygte?
-Nej. -Nej?
Jeg har ikke været i verden udenfor i ti år,
og jeg skal ikke derud nu. Kom så.
Ja. Vi kom igennem.
Endelig kom vi igennem røret.
Du er træt.
Vil du have en pause?
Ja. Lad os hvile os.
Tilbage i celleblokken er det frokosttid.
Vores måltid er tilberedt af fanger,
og jeg er overrasket over at se, at trods manglen på penge
er maden fantastisk efter fængselsstandarder.
Vi har fisk,
kartoffelmos
og rødbeder.
De sparer ikke på noget. Det er gavmilde portioner.
Det er lækkert. Johnny, hvorfor spiser du ikke?
Jeg er ikke sulten. Jeg fik cornflakes klokken 11. Jeg klarer mig.
-Du har masser i reserve. -Ja.
I morges gav jeg ham mælk, mens han stadig sov.
Jeg fodrer ham, da han er gammel.
Han har trods alt nået en vis alder.
Vi respekterer ham, han er ældre end os.
Cornflakes.
En liter mælk med cornflakes.
Der åbnes op til eftermiddagen, og dørene åbnes elektronisk,
så fangerne kan komme ud af cellerne igen for at omgås,
arbejde og foretage opkald.
Nogle er kommet ud, andre er ikke, for styret er liberalt her.
Det er lidt mere afslappet, end man finder nogle steder.
Før Nico og jeg går tilbage til arbejdet,
vil jeg vide, hvordan hans rejse til Europa endte med mord.
Nico er fra Afghanistan.
Han blev smuglet hertil, da han kun var 17,
under krigen mellem Taliban og styrker anført af USA.
Hvor voksede du op?
Mazar-e Sharif.
Min far døde, før jeg blev født.
Jeg var en af fem brødre,
så jeg måtte arbejde for at forsørge min mor.
Vi var meget fattige.
Ofte havde vi ikke noget at spise.
Hvordan kom du til Grækenland?
Jeg krydsede Iran og så Tyrkiet.
Vi var 120 mennesker i en lastbil.
Jeg betalte 500 dollars til smugleren.
Vi kørte i 13 timer uden at stoppe.
Man skifter bil, og man overnatter i bjergene.
Jeg tilbragte én nat i Tyrkiet, betalte 1.200 euro,
og næste dag var jeg i Grækenland.
Hvor mange af de 120 mennesker, du rejste med, nåede frem?
Meget få. Dem uden penge blev låst inde…
…indtil de kunne betale.
De blev behandlet som slaver.
Nogle sultede ihjel, andre døde af tørst.
Mange blev anholdt af politiet i Iran.
Hvis de blev fundet i bjergene, blev de skudt.
Du kom ind i Grækenland som ulovlig indvandrer.
Hvordan overlevede du?
Jeg kunne kun få arbejde på en gård.
Jeg arbejdede i fem-syv måneder.
Jeg bad tålmodigt om mine penge, og han ignorerede mig.
Hvad gjorde du så?
Jeg sagde til ham: "Hvis du ikke betaler, gør jeg dig fortræd."
Jeg tog en kniv og stak ham.
Stak du ham bare den ene gang?
Ja, bare den ene gang, men desværre var det fatalt.
Jeg stak ham hernede.
Du stak ham…
Jeg ville ikke dræbe ham. Det var ikke overlagt.
Kom du på stoffer i fængslet?
Brugte du stofferne som tilflugt fra fængslet?
Da min mor døde, tog jeg heroin i seks måneder.
Det var som en dødsstraf.
Jeg havde ingen vilje til at leve.
Det er tid til, at Nico og jeg arbejder videre på det varme vand.
Nico er tydeligvis en plaget og vred person,
og han har stadig mere at fortælle om sin voldelige fortid.
Jeg vælger at gøre dette,
da det lader mig glemme min dom.
Jeg fylder min tid, så jeg ikke tænker på lort
som at stikke folk ned eller skaffe stoffer.
Har du stukket nogen ned i fængsel?
Ja, det har jeg.
Døde personen?
Nej. Han blev alvorligt såret.
Hvorfor stak du ham ned?
Fordi han skyldte mig penge.
Hvor mange gange stak du ham?
Jeg stak ham tre gange. De gav mig ti år mere.
Jeg begik en fejl, røg i fængsel og betalte en hård pris.
Sådan er livet. Gør man noget galt, må man bøde.
Jeg prøver stadig at forstå Nico.
Han er en gåde for mig,
da hans oplevelse med at blive smuglet fra land til land
for at finde et bedre liv har haft stor påvirkning på hans sindstilstand.
Han har haft sådan en trist rejse,
men han har uprovokeret dræbt et andet menneske.
Han siger, det var om penge, men så gør han næsten det samme i fængsel.
Det må være bekymrende for myndighederne.
Det vigtige er, at han er ti år inde i en livstidsdom,
og han siger, han har forandret sig.
Nicos historie minder om,
at der er mange potentielle farer i fængslet.
Tilbage i celleblokken har vagterne udpeget en celle til ransagning
efter telefoner, stoffer eller våben.
Gør de det dagligt?
Ransager cellerne?
Vi laver ransagninger hver dag,
hver dag på en ny etage og i en ny celle.
Først tager vi de indsatte ud af cellerne
og visiterer hver af dem.
Så går vagterne ind og gennemsøger selve cellen.
Det kan være problematisk,
for de indsatte bliver sure, når vi roder gennem deres hjem.
Hvad leder de efter?
Stoffer, hjemmelavet vin, hjemmelavede knive.
Denne gang er der intet.
Men overvagt Dimitri Petropoulos
vil gerne vise mig, at det ikke altid er tilfældet.
Kom og se nogle af de ting, vi har fundet og konfiskeret de sidste par år.
Er det, hvad I finder i fangernes celler? Det er seriøse våben.
Nogle af dem er meget interessante.
Vi gennemsøger normalt ikke religiøse objekter,
men de kan også være farlige.
Uanset hvor venlige de indsatte er, skal man altid være på vagt.
KÆRLIGHED TIL VORES MEDMENNESKER BØR STYRE VORES HJERTE OG SJÆL
DAG 3
Det er min tredje dag som indsat i Diavata-fængslet i Grækenland.
Vagterne er her ikke til at lukke os ud endnu. Nu skal vi på arbejde.
Der er intet dørhåndtag på indersiden.
Klokken ni er alle mine cellekammerater i gang med arbejdet
for at reducere deres domme én dag ad gangen.
Nico prøver stadig at ordne fængslets varme vand.
Johnny, som sidder inde for narkohandel, er i fængslets butik.
Antonis, den dømte menneskesmugler,
har fået et fedt job med at lave kaffe til fængslets personale.
Han arbejder hver dag for at mindske sin straf.
Skål.
Okay.
Antonis har tilbudt at vise mig træningspladsen.
Overgangen fra indenfor til ude er blændende.
Hvis man vil mindes om, at det er et lukket fængsel i Grækenland,
skal man bare kigge på vagttårnet, hvor vagten står med et maskingevær.
Antonis er så opsat på at reducere sin straf,
at han næsten aldrig går udenfor.
Det er længe siden, jeg har været herude.
Hvornår var du sidst udenfor?
For otte måneder siden.
Lad mig lige forstå.
Har du ikke været ude på denne træningsplads
i otte måneder?
-Ja. -Hvorfor ikke?
På grund af mit arbejde. Jeg er altid på arbejde.
-Hvad er det? Vægte? -Ja.
Nu har jeg chancen for at se fængslets træningsudstyr.
Her er træningsområdet.
Der er ingen penge til udstyr,
men de har improviseret.
Du godeste. Den er tung.
Det er vandflasker fyldt med sand.
Okay.
Jeg beslutter mig for at teste min styrke mod Kostas,
der ligner en seriøs vægtløfter.
Jeg starter.
-Okay? -Ja.
Den her er let.
Og Kostas viser mig, hvad han kan.
Han blærer sig.
Men han er større end mig, ikke?
Jeg vidste, at Antonis havde fået en hård straf for menneskesmugling,
som Grækenland ser som en meget alvorlig forbrydelse,
der truer grænsesikkerheden og sætter migranternes liv i fare.
Hvordan blev du involveret…
…i menneskesmugling?
En af mine venner gjorde det.
Jeg hjalp ham.
Jeg kendte en, der lejede varevogne ud, og jeg præsenterede dem for hinanden.
-Vidste du, han ville smugle folk? -Ja.
Hvad skete der?
Politiet anholdt os.
Alle os fem fik 55 år hver.
Så du afsoner 55 år?
Og en bøde på 500.000 euro.
Erkender du din rolle i det, der foregik?
Jeg introducerede dem bare.
Jeg har ikke ansvaret.
Jeg tog det ikke alvorligt. Alle kunne have gjort det.
Han siger, hans rolle var lille, men han fik 55 år.
Han mente ikke, at han gjorde noget forkert.
Uanset om hans historie er sand,
er Antonis en af over hundrede menneskesmuglere i dette fængsel,
hvilket er mere end hver fjerde indsatte.
Ud over problemet med varmt vand
er der en ny krise i denne forfaldne bygning.
Raphael. Har du et øjeblik?
Nu er el-generatoren gået i stykker.
Jeg er blevet rekrutteret til at ordne det med Kostas,
som er ham, der løftede mere end mig i morges.
Kostas?
I dag arbejder I på generatoren.
Okay. Vi ses.
Okay.
Vi skal reparere generatoren.
Vi skal tilpasse udstødningsrøret.
Kostas er en 36-årig lastbilchauffør,
der har en vigtig rolle i at holde fængslet kørende
takket være hans evner som mekaniker.
Giv mig…
-Den her? -Ja.
Og træ.
Og træet?
Hvor længe har du gjort det her?
I tre år.
Har du siddet i fængsel så længe?
Ja.
Det viser sig, at Kostas var en del af samme smuglerring
som min cellekammerat Antonis.
Fortæl mig om din forbrydelse. Du blev dømt for menneskesmugling.
Mit ansvar var at transportere dem.
Disse folk var kommet til Evros-grænsen, og jeg transporterede dem.
Jeg satte dem i en lastbil og kørte dem til Thessaloniki.
Jeg prøver at sætte mig i dit sted.
Jeg forestiller mig at sidde bag rattet.
Hvordan kommer de smuglede ind i lastbilen?
Ved motorvejen.
Der er nogle steder derude, offentlige toiletter visse steder,
hvor de venter på, at vi henter dem.
Nioghalvfems mennesker. Lastbilerne er store med masser af plads.
Hvordan blev du taget?
Jeg stoppede ved en tankstation.
Der stoppede politiet mig.
Hvad er din dom?
Min dom er 109 år for menneskesmugling.
Et hundrede og ni år?
Det græske system fungerer sådan, at uanset hvilken dom man får,
afsoner man højst 20 år. Det er det højeste.
Tyve år er stadig lang tid.
Hvorfor gjorde du det?
Mit hovedmotiv var penge.
Hvad blev du betalt?
Stop venligst.
-Okay. -Stop.
Det overrasker mig ikke, at han ikke vil snakke.
Migranter betaler ofte smuglere tusindvis af euro hver.
Smugling af kun 99 mennesker kan have givet Kostas' bande en halv million euro.
Lad os fortsætte.
Jeg har ikke gjort nogen fortræd. Jeg har ikke dræbt nogen.
Indtil for få år siden var menneskesmugling en mindre forseelse.
Nu er det en forbrydelse. Jeg synes, det er uforholdsmæssigt.
Jeg er måske kriminel, men det var ikke en forbrydelse.
Han fik mig til at tænke,
om 109 års fængsel for at hjælpe folk på flugt fra krigshærgede lande
eller i jagten på et bedre liv kan betegnes som retfærdighed?
Kostas gjorde det for pengene.
Det er en finansiel industri.
Der er mange penge involveret for de mange mennesker,
der opererer som menneskesmuglere.
Men tænk, hvordan det er for de mænd, kvinder og børn,
der desperat flygter og ender med at dø bag i lastbilerne.
Klemt sammen som sild i en tønde
efter at have brugt alle deres penge for at komme et andet sted hen
i håbet om at få et bedre liv.
DAG 4
Begge smuglere, jeg har mødt, har nedtonet alvoren i det, de gjorde,
men jeg har hørt, at mindre end fem kilometer fra fængslet
findes en flygtningelejr for folk, der er blevet smuglet til Grækenland.
Så jeg løslades for en dag fra fængslet for at høre deres side af historien.
Dette er en af mange flygtningelejre her i Grækenland,
hvor indvandrere og flygtninge søger asyl.
For mange vil det være en lettelse efter den rejse
og den fare, de har oplevet på vejen.
Der er mange lejre som denne i Grækenland.
Denne alene har 700 mennesker.
Hr. Ahmed?
Ahmed Haji er fra det nordlige Irak.
Han og hans store familie flygtede fra konflikten der.
De hyrede en menneskesmugler,
som lovede at få dem til Vesteuropa og en bedre fremtid.
Men i virkeligheden havnede de i Grækenland
og har boet i denne metalkasse i tre og et halvt år.
Fortæl mig om din rejse.
Jeg kom til Istanbul i Tyrkiet.
Jeg fandt en smugler der.
Jeg betalte ham næsten 80.000 dollars.
Vi var i et køretøj i næsten to timer,
før vi gik i syv timer for at nå grænsen.
Der var en flod.
Det var en lille båd.
Den havde plads til 14 eller 20, men vi var 47 i alt.
De smed vores tasker og alt væk for at gøre plads til os.
Vi måtte sætte de små børn under fødderne.
Det var en stor flod. Det var slet ikke behageligt.
På et tidspunkt blev min familie og fire sønner ført væk af vandet.
Vi blev ført væk i 100 meter. Vi troede, det var slut!
Ahmed og hans familie var heldige.
Der var en, jeg kendte.
Han tog afsted et par måneder før os.
Han faldt i vandet. Hans kone og hans to børn druknede.
Deres lig blev aldrig fundet.
Over tusind indvandrere om året mister livet på vej til Europa.
Da du mødtes med disse smuglere, hvad lovede de dig så?
Planen var at tage direkte gennem Bulgarien.
Derfor betalte vi så meget.
Men de snød mig og bragte mig hertil.
På nogle smuglerruter
bliver folk røvet af smuglerne.
Forventede du dette, da du flygtede fra Irak
og betalte smuglerne så mange penge?
At ende i en flygtningelejr?
Smugling er kun løgne. Der er ingen sandhed i det.
Det er chokerende.
Tak for at dele din historie med os.
Mere end halvdelen af asylansøgningerne afvises af de græske myndigheder.
Ahmed og hans familie, og hundredtusinder som dem,
har risikeret livet og opgivet deres opsparinger
for en meget usikker fremtid.
Han fortæller en helt anden historie om smuglernes involvering
i transporten af mænd som ham og hans familie
fra et sted til et andet.
Han siger, de ikke er gode fyre.
De er manipulerende, de er løgnere, og de gør det kun for penge,
og de sætter ham og familier som hans i fare, når de gør det.
Men så længe folk ønsker at undslippe fattigdom og krig,
vil migranterne fortsat komme,
og smuglerne vil tjene gode penge.
Tilbage i Diavata-fængslet finder jeg Kostas,
menneskesmugleren, der afsoner 109 år.
Han har fortalt om forbrydelsen, han er dømt for,
men jeg har flere spørgsmål til ham.
Har du nogen verserende retssager?
Ja, der er andre, der venter.
Mange, der bliver smuglet, mister livet.
Og de mister livet, fordi mænd som dig står klar til at transportere dem.
Så du giver dem et håb, de nogle gange aldrig opnår,
fordi de dør på den rejse.
Hvad siger du til det?
De tilfælde har intet med mig at gøre.
Jeg har aldrig været involveret i sådan en hændelse.
Det er aldrig sket for mig.
Så du skammer dig ikke, eller angrer?
Nej.
Mener du, at lange fængselsstraffe til menneskesmuglere
er svaret på at afskrække andre fra at gøre som dig?
Lange fængselsstraffe virker ikke.
Halvfjerds procent af de indsatte vil gøre det igen, selvom de ikke vil,
fordi der ikke er andet for dem.
Han skammer sig ikke.
Han mener ikke, at regeringens politik med at øge straffen virker afskrækkende.
Måske afskrækker det nogle.
Men det afskrækker ikke Kostas.
DAG 5
Udover alle smuglerne i dette fængsel
har de en anden stor udfordring.
Da jeg ankom,
fik jeg at vide, at 50% af nye indsatte var positive for stoffer.
Min egen cellekammerat Nico var heroinmisbruger.
-Tak, min ven. -Mange tak.
Men Diavata har en særlig afvænningsenhed,
der er ret unik for et fængsel.
Enheden er i sin egen sikre zone.
Fangerne skal ansøge om at deltage, og så afgør fængslet, hvem der kommer med.
Det er meget anderledes her, ikke?
Jo, det er helt anderledes.
Ofte føler jeg ikke, at det er et fængsel.
Den 35 år gamle George er en af de 13 fanger,
der er i rehabiliteringsprogrammet her.
Vi malede Prometheus, der stjal ilden.
Prometheus er navnet på vores gruppe.
Der er vores motto,
og det er det, vi råber efter vores terapi.
Vi er sammen, bundet af vores sjæle, den ene for den anden, for et bedre liv!
Vi er Prometheus!
Disse 13 indsatte ved, at de er heldige.
Enheden har plads til 84 mænd,
men med så få penge
kan de kun hjælpe en brøkdel af dem, der har brug for behandling.
Jeg deler det med et andet medlem af gruppen.
Lige nu er George stoffri,
men han skal sørge for, at når han løslades om to år,
kan han holde sig stoffri for altid.
Hvorfor er du i fængsel?
Lige nu afsoner jeg for et væbnet røveri med en elefanthue.
Banker, postkontorer, bettingkiosker.
Sådan noget.
Og hvilket våben brugte du?
En automatisk pistol, ikke en revolver. En automatisk.
Har du brugt den på nogen?
Jeg har aldrig skudt nogen.
Jeg skyder i luften for at skræmme dem.
Jeg måtte gøre det nødvendige for at få mit fix.
Heroin, kokain, hash…
-Det hele. -Det hele.
Og derfor er du her i denne terapeutiske gruppe,
for at overvinde dit misbrug, der fører dig ud i kriminalitet.
Siden jeg var barn,
har jeg set mig selv som en,
der er kriminel og uden noget godt i sig,
hvilket er det modsatte af her.
Jeg fandt folk, der viste mig ægte kærlighed og respekt her.
-Godmorgen, alle sammen. -Godmorgen.
Hvem vil starte med at dele i dag?
Hver dag har de gruppeterapi
for at hjælpe hinanden med at forstå og styre deres afhængighed.
Godmorgen, gruppe.
Det er svært for mig at tale om det, men jeg prøver.
Min søster besøgte mig efter lang tid.
Endelig fik vi talt om nogle problemer med vores far.
Jeg har talt med et af mine børn. De to andre vil ikke snakke.
Hvis bare de fandt ud af,
at deres far er en forandret mand.
Godt. Omfavn hinanden.
Det var en følelsesladet session.
Voksne mænd, der har begået forbrydelser, talte meget åbent om,
hvad dagens eller ugens udfordringer har været.
Det er det, denne terapeutiske gruppe forsøger at gøre.
At give disse mænd midlerne og værktøjerne
til at tage på den livsforandrende rejse.
Og vi ved, at når de forandrer deres liv,
forandrer det livet for et muligt offer.
Det synes jeg er vigtigt.
I dag fylder en fra gruppen 40 år.
Lad mig hjælpe dig.
Jeg kan godt tage et forklæde på.
Så glasuren er allerede klar.
Tag glasuren og spred den ud.
Jeg starter i midten.
Er du imponeret?
Du gør det bedre end mig.
Okay. Hvordan føles det at være stoffri?
Jeg troede ikke, jeg kunne leve uden stoffer.
Jeg troede ikke, jeg kunne arbejde, ikke engang forberede sådan en kage.
Forstår du, hvor meget smerte du må have forårsaget,
når du skød for at skræmme folk?
Jeg forstår, hvordan de havde det.
Jeg kan sætte mig i deres sted og forstå dem.
Jeg kan ikke gøre noget.
Jeg føler skyld og anger.
Jeg har forliget mig med min fortid.
Må du leve længe, blive gammel Og få hvidt hår
Dele ud til alle Af visdommens lys
Og må alle sige Her kommer en vis mand
I dag har jeg set,
at denne enhed giver fangerne den slags hjælp, de behøver.
Det er en skam, de kun kan hjælpe 13 personer.
Jeg lovede min cellekammerat Nico, der sidder inde for mord,
at vi skulle spille basket, før jeg tog afsted.
Nico har været tilmeldt misbrugsprogrammet før,
men han kunne ikke klare intensiteten og droppede ud.
Nu vil han gerne have en chance til.
Da jeg var der, kunne jeg se, at strukturen kræver meget af en.
Det kan være udfordrende her.
Kan du klare det denne gang?
Derovre skal man se sig selv i spejlet
og erkende, hvem man er, og hvad man har gjort.
Når man er herinde, er det svært at erkende.
Det er svært for alle.
Hvorfor er du så klar til det nu?
Jeg føler, jeg har nået en alder, der lader mig håndtere det nu,
og det er for mit eget bedste.
Der er ingen ulempe.
Jeg må beslutte, hvad jeg vil gøre med mit liv, når jeg kommer ud…
Jeg skal være klar til samfundet igen.
Jeg håber at komme ud af fængslet,
være en normal person
og glemme, hvad jeg har været igennem de sidste 15 år.
DAG 6
Det er min sidste morgen i Diavata-fængslet.
Men hver af mine tre cellekammerater skal måske blive her i et årti eller mere,
selv hvis de får nedsat straffen.
De vil sandsynligvis få selskab af endnu flere smuglere i de kommende år.
Det kan fortsat begrænse, hvad fængslet kan gøre
for at hjælpe andre indsatte.
Før jeg rejser, vil jeg spørge fængslets direktør,
Anastasios Papadopoulos, hvad han mener om situationen.
I har nogle gode programmer her.
Enheden for narkomisbrug.
Men der er ikke plads til, at så mange kan udnytte dem…
Sandheden er, at vi har ekstremt begrænsede ressourcer.
Fængslet blev designet til at rumme omkring 360 mennesker.
Lige nu har vi 440 indsatte.
Det tal er langt over fængslets kapacitet.
Men et stigende antal fanger,
ikke kun her, men i hele landet, er involveret i menneskesmugling.
Indikerer det, at de meget lange fængselsstraffe
ikke er så afskrækkende, som lovgiverne kunne ønske sig?
Det er sandt, hvad du siger,
men strengere domme kan godt virke afskrækkende.
Udover fængselsdommene må vi få disse folk til at indse,
at de har begået kriminelle handlinger.
At sætte menneskers liv i fare er en stor forbrydelse for mig.
Men ud fra mine oplevelser her
er denne nye slags kriminelle muligvis den sværeste at rehabilitere.
Jeg har set fantastiske initiativer, der forbedrer nogle indsattes liv.
Men har jeg set et system, der kan rehabilitere de nye fanger,
menneskesmuglerne?
Det tror jeg ikke.
Tekster af: Jesper Sodemann