EN NETFLIX-SERIE
Diavata høysikkerhetsfengsel i Hellas.
Har du stukket noen i fengsel før?
Ja, det har jeg.
Overfylt og nedslitt.
Aldri trodd jeg skulle bruke et faens presslufbôr i fengsel.
Hjemmet til noen av landets farligste fanger.
Det var uheldig. Jeg grep en kniv og stakk ham.
Akkurat nå soner jeg for væpnet ran med finlandshette.
Alle tre er grove lovbrytere.
Og til en ny forbrytertype: menneskesmuglerne.
Alle fem fikk 55 år hver.
Dommen min er 109 år for menneskesmugling.
Det er her jeg skal tilbringe neste uke.
Men det er ikke min første gang bak murene.
Jeg heter Raphael Rowe.
Jeg ble dømt i Storbritannia for et drap jeg ikke begikk
og dømt til livstid uten prøveløslatelse.
Det tok meg 12 lange år å renvaske meg selv.
Nå reiser jeg verden rundt for å oppdage hvordan livet egentlig er
i verdens hardeste fengsler.
Jeg er på vei til Diavata fengsel nord i Hellas.
Det er et fengsel hvor de har mordere, tyver, ransmenn
og alle andre typer lovbrytere.
Men en av de voksende typene er menneskesmuglere.
Etter krigene i Irak, og så Syria det siste tiåret,
har over en million ulovlige migranter kommet til Hellas
på jakt etter et nytt liv.
Men minst 20 000 har dødd på den farlige reisen til Europa
på grunn av risikoen menneskesmuglere tar med livene deres.
For å avskrekke smuglere fra å operere
idømmer myndighetene ekstremt lange straffer.
I noen tilfeller hundrevis av år.
Menneskesmuglere opererer i skyggene.
For noen er de usynlige, men dette fengselet holder enormt mange.
Forbedrer karene som ender opp i fengsel seg?
DAG 1
Det skal jeg finne ut.
Jeg er bekymret for hva jeg vil finne i dette høysikkerhetsfengselet.
Det er overfylt med Hellas' hardeste forbrytere
takket være den enorme tilstrømningen av menneskemuglere.
Selv før denne krisen
var greske fengsler i pengenød og hadde rykte på seg for vold.
Kom.
Nå skjer det.
Snu deg og se på meg. Bruker du rusmidler?
Nei, jeg gjør ikke det.
Ta av deg klærne og legg dem der borte.
Vær så snill å åpne munnen.
Gå ned på kne.
Jeg trenger en urinprøve.
Og finner du ut at mange fanger som kommer hit har dop i systemet…
Ja. Omtrent 50 %. Vanligvis piller
og heroin.
Det var overraskende at han sa 50% av fangene
som kommer gjennom ransakingsrommet har dop i systemet.
Testene dine er negative. Kom, skynd deg inn.
Jeg skal dele en celle designet for to med tre andre menn.
Over 100 menneskesmuglere har blitt sendt hit
siden migrasjonskrisen traff Hellas.
Sannheten er at de fleste innsatte er utlendinger.
Fengselet ville ikke hatt noe overbelastingsproblem
hvis det bare hadde hatt greske innsatte.
Nummer én er din. Du kan gå inn herfra.
På forespørsel fra fengselet
vil ingen av fangene bruke sine virkelige navn.
Hallo?
Uansett hvor de er fra, snakker de fleste fanger her gresk eller engelsk.
-Hallo. -Hallo.
-Jeg heter Nico. -Nico.
-Ja. -Gleder meg, Nico.
-Ja, Johnny. -Gleder meg, Johnny.
-Antonis. -Antonis.
Raphael. Jeg skal bo her hos dere.
-Ja. -Så hvilken er min?
-Denne. -Er denne min? Ok.
Disse tre karene har delt denne lille cellen de siste fem månedene.
Hvor er du fra?
-Jeg er fra London. -London.
-Fra England. -England.
Dere er fra forskjellige land, ikke sant? Ikke greske.
Jeg er gresk.
-Er du gresk? -Ja.
Albania, Afghanistan.
Så fortell meg litt om hvordan ting fungerer her.
Hva… Hvordan den daglige rutinen er.
De låser opp celledørene kl. 08:20.
Fram til 12:30.
Så deles maten ut.
14:30 åpner de døren…
fram til 20:40.
Etter det får vi mat.
Hver dag er den samme.
Sannsynligvis det viktigste spørsmålet: hvem som får velge hva dere ser på tv?
Den gamle mannen.
Neida, alle sammen, min venn.
Vi er venner her. Vi er alle venner.
Ok. Hvor lenge har dere vært i fengsel?
Jeg har vært her i ti år allerede for drap.
Kom til dette fengselet for to år siden på grunn av avrusningsenheten.
Jeg var rusmisbruker.
Hva med deg, Johnny?
Det er min andre gang i fengsel. Først hasj. Etter andre gang, hasj.
Så da du havnet i fengsel første gang for hasj,
lærte du ikke leksen din.
Forretninger. Han er forretningsmann.
Drap… narkotikasmugling…
Ja.
Menneskesmugling.
Folk som smugler?
Jeg er i fløyen rett utenfor.
Så de satte meg i en celle med en morder, en menneskesmugler og en narkosmugler.
Alle tre er grove forbrytere.
Forbrytelsene er alvorlige, uansett hvordan du ser på det.
Men jeg kjenner ikke detaljene.
Og alle virker veldig hyggelige.
Fløyen er i ferd med å stenges ned for natten.
Vi har et hull i gulvet-toalett i cellen, men varmtvannet er av.
Veldig kaldt.
De sier det har vært borte i nesten en uke.
Det føles kvelende.
Fire av oss er stuet inn på noen få kvadratmeter.
Dette er soveplassen min.
De har noen ting på cella: tv, drikke.
Så det er noen bekvemmeligheter.
Men en celle er en celle.
Det er et lite rom.
Og du kjenner det.
Når du sitter her, kjenner du det.
DAG 2
Det er min første morgen i Diavata fengsel.
Vet ikke hvordan man sover gjennom fire gryntende menn i en celle,
men Johnny klarer det åpenbart.
Johnny!
Snorker han sånn hver kveld?
Det der er ingenting, tro meg.
Du snorker, gjør du. Du snorker.
Nei.
Jo.
Han tror det ikke engang. "Jeg snorker ikke."
Da er jeg den første som sier det. Kan være å egge til kamp.
Klokken 08:20 låses celledørene opp, og det er arbeidstid.
Det har vært lite penger siden Hellas finanskrise for ti år siden,
så det er ikke penger til vedlikehold av fengsler.
I dag er jeg satt til å jobbe med min afghanske cellekamerat Nico,
som soner livstid for drap og har hatt alvorlige narkotikaproblemer.
Nico.
Siden han har kompetanse i bygg og anlegg,
har de bedt ham reparere varmtvannet og bevæpnet ham med verktøyene til jobben.
Så hva skal vi gjøre her i dag?
Vi skal fikse et ødelagt vannrør her.
Føles som vi planlegger rømming. Masse oppgravd grus og stein.
Fangene har ikke fått varmtvann på nesten en uke.
Så hvorfor gjør du det? Hvorfor er det ikke folk…
Byggere utenfra som kommer og gjør dette?
Er du en innsatt med ferdigheter eller fagkompetanse, kan du gjøre det.
Å jobbe her i fengselet betyr tidligere løslatelse.
Diavata fengsel har funnet en fantasifull løsning på pengemangelen.
De holder fangene sysselsatt med å vedlikeholde sitt eget fengsel.
I stedet for penger, blir de belønnet med strafferabatt.
Vet jeg at for hver dag jeg gjør dette,
får jeg én dag trukket fra dommen, gjør jeg dette hver dag.
Denne?
-Her? -Ja.
Hadde aldri trodd jeg skulle bruke et faens presslufbôr i fengsel.
Høysikkerhet, og jeg bruker presslufbôr Så nær yttermuren som overhodet mulig.
Blir du ikke fristet til å bruke denne til å bôre gjennom veggen og rømme?
-Nei. -Nei.
Jeg har ikke vært ute i verden på ti år,
Jeg gjør det ikke nå. Gi gass.
Ja. Vi fikk et gjennombrudd.
Kom oss endelig gjennom røret.
Du er sliten.
Vil du ta pause?
Ja. La oss hvile litt.
Tilbake i cellefløyen er det lunsj.
Måltidet er tilberedt av fanger,
og jeg er overrasket over å oppdage at til tross for pengemangelen
er maten storartet til fengselsmat å være.
Så vi har fisk,
potetmos,
rødbeter.
De spinker ikke, god størrelse på porsjonene.
Kjempegodt. Johnny, hvorfor spiser du ikke?
Er ikke sulten, jeg spiste cornflakes klokka 11.00. Jeg er forsynt.
-Og har bra i reserve. -Ja, nok å ta av.
I morges hentet jeg ham melk mens han sov.
Jeg ordner mat til ham, siden han er gammel.
Du må innrømme han er over en viss alder. Vi respekterer ham, han er eldre enn oss.
Cornflakes.
Én liter melk med cornflakes.
Det er ettermiddagsopplåsing, og dørene åpnes elektronisk,
og fangene kommer ut av cellene igjen for sosialt samvær, gå på jobb, ringe.
Noen har kommet ut, andre har det ikke, fordi regelverket her er liberalt.
Det er litt mer avslappet enn enkelte andre steder.
Før Nico og jeg går tilbake på jobb,
vil jeg finne ut hvordan reisen hans til Europa endte opp med drap.
Nico er fra Afghanistan. Han ble smuglet hit bare 17 år gammel
under krigen mellom Taliban og amerikanskstyrte styrker.
-Hvor vokste du opp? -Mazar-i-Sharif.
Faren min døde før jeg engang ble født. Jeg var en av fem brødre,
så jeg måtte jobbe for å forsørge moren min.
Vi var veldig fattige. Ofte hadde vi ikke mat å spise.
-Hvordan kom du deg inn i Hellas? -Jeg krysset Iran, så Tyrkia.
Vi var 120 mennesker i én trailer.
Jeg betalte smugleren 500 dollar.
Vi kjørte i 13 timer uten å stoppe.
Man bytter bil og overnatter i fjellene.
Jeg tilbrakte en natt i Tyrkia og betalte 1200 euro,
og neste dag var jeg i Hellas.
Hvor mange av de 120 menneskene du reiste med, klarte det?
Svært få. De som ikke hadde penger ble låst inne…
…til de ble i stand til å betale.
De ble behandlet som slaver.
Noen sultet i hjel, noen døde av tørst.
Mange ble arrestert av politiet i Iran.
Hvis de ble funnet i fjellene, ble de skutt i hjel.
Du kommer deg inn i Hellas, du er illegal innvandrer.
Hva gjør du for å overleve?
Det eneste jeg kunne gjøre var å jobbe for en bonde.
Jeg jobbet i fem til sju måneder.
Jeg ba tålmodig om pengene mine, og han ignorerte meg gjentatte ganger.
Så hva gjorde du?
Jeg sa: "Betaler du ikke, kommer jeg til å skade deg."
Jeg grep en kniv og stakk ham.
Stakk du ham kun den ene gangen?
Ja, bare én gang, men dessverre var det dødelig.
Jeg stakk ham nedover her.
Å, du stakk ham…
Jeg hadde ikke tenkt å drepe ham. Det var ikke planlagt.
Ble du innblandet i rus i fengsel?
For å unnslippe fengselets virkelighet?
Etter mamma døde, brukte jeg heroin i seks måneder.
Det var som å få dødsstraff.
Jeg hadde ingen vilje til å overleve.
Det er på tide at vi vender tilbake til varmtvannsrøret.
Nico er åpenbart en plaget og sint person,
og han har mer å avsløre om sin voldshistorikk.
Jeg velger å gjøre dette fordi
det får jeg meg til å glemme dommen.
Jeg fyller opp tiden min uten å tenke på dritt
som å stikke noen med kniv eller ruse meg.
Har du stukket noen i fengsel tidligere?
Ja, det har jeg.
Døde vedkommende?
Han døde ikke. Han ble alvorlig skadet.
Hvorfor stakk du ham?
Fordi han skyldte meg penger.
Hvor mange ganger stakk du fyren?
Jeg stakk ham tre ganger. De ga meg ti år til.
En feil, så i fengsel, så en bitter pris å betale.
Gjør du noe galt i livet, koster det.
Jeg prøver ennå å forstå Nico.
Han er litt av en gåte for meg,
siden hans erfaringer fra å bli smuglet fra land til land
for å prøve å forbedre sitt liv påvirket sinnstilstanden hans sterkt.
Han har gjennomgått en så trist reise,
men han drepte en annen mann, uprovosert.
Han sier det handlet om penger, men han gjorde nesten det samme i fengsel.
Og det må myndighetene ta i betraktning.
Det viktige er at han er ti år inne i en livstiddom,
og på den tiden sier han han har forandret seg.
Nicos historie er en påminnelse om at det er mange potensielle farer her.
Tilbake i cellefløyen har vaktene utpekt en celle for ransaking
etter telefoner, rusmidler eller våpen.
Så, er dette noe de gjør hver dag? De ransaker cellene?
Vi har ransakninger hver dag, hver dag en ny etasje og en ny celle.
Først tar vi de innsatte ut av cellene
og ransaker hver og en av dem.
Og så går vaktene inn og ransaker selve cellen.
Det kan være problematisk,
innsatte er irriterte fordi vi endevender deres hjem.
Hva leter de etter?
Narkotika, hjemmelaget vin, hjemmelagde kniver.
Denne gangen er det ingenting, men vaktoffiser Dimitri Petropoulos
har lyst til å vise meg at det ikke alltid er tilfelle.
Kom og se på ting vi har funnet og konfiskert de siste årene.
Er det dette du finner i cellene? Dette er skikkelige våpen.
Jeg synes noen er veldig interessante.
Vi leter vanligvis ikke i religiøse gjenstander,
men også de kan være farlige.
Uansett hvor vennlige de innsatte er, må du være på vakt hele tiden.
KJÆRLIGHETEN TIL VÅRE MEDMENNESKER MÅ STYRE HJERTE OG SJEL
DAG 3
Det er min tredje dag som innsatt i Diavata fengsel i Hellas.
Vaktene som slipper oss ut er ikke her ennå. Nå skal vi jobbe.
Det er ikke noe håndtak på innsiden av en celledør.
Innen klokken 09:00 jobber alle cellekameratene mine hardt
med å redusere dommene sine én dag av gangen.
Nico prøver fortsatt å fikse varmtvannet i fengselet.
Johnny, som soner en narkotikadom, er i fengselsbutikken.
Antonis, den domfelte menneskesmugleren,
har skaffet seg en avslappende jobb: koke kaffe til fengselets ansatte.
Han jobber hver eneste dag han kan for å redusere soningstiden.
Skål.
Ok.
Antonis har tilbudt å vise meg treningsområdet.
Overgangen fra inne til ute er blendende.
Hvis du vil bli påminnet om at vi er i et høysikkerhetsfengsel her i Hellas,
trenger du bare se på vakttårnet, der vakten står klar
med noe som ligner en maskinpistol.
Antonis er så dedikert til å redusere soningstiden at han knapt går utendørs.
Det er så lenge siden sist jeg var her ute.
Når kom du sist ut hit, da?
For åtte måneder siden.
Hold an. La meg forstå.
Sier du at du ikke har kommet ut hit på treningsområdet på åtte måneder?
-Ja. -Hvorfor ikke?
På grunn av jobben mitt. Jeg jobber alltid.
-Hva er dette? Vektene? -Ja.
Nå som jeg er her, har jeg sjansen til å se fengselets treningsstudio.
Dette er treningsområdet.
Det er ikke penger til ordentlig treningsutstyr,
men de har improvisert.
Gosj. Det er tungt.
Det er vannflasker fylt med sand.
Ok.
Jeg prøver å måle krefter med Kostas, som ser ut som en seriøs vektløfter.
Jeg først.
-Ok? -Jepp.
Dette er lett.
Og Kostas viser meg hva han klarer.
Han brife. Dette er brifing.
Men han er større enn meg, sant?
Jeg visste Antonis hadde fått en lang dom for menneskesmugling,
som Hellas nå klassifiserer som en svært alvorlig forbrytelse
som truer grensesikkerheten og risikerer migranters liv.
Hvordan ble du innblandet i menneskesmugling?
En venn av meg drev med det.
Jeg hjalp ham. Jeg kjente en annen, som leide ut varebiler.
-Jeg presenterte dem for hverandre. -Visste du han skulle smugle mennesker?
-Ja. -Hva skjedde så?
Politiet arresterte oss.
Alle fem av oss fikk 55 år hver.
Så du soner 55 år?
Og en bot på 500 000 euro.
Godtar du rollen din i det som foregikk?
Jeg presenterte dem bare for hverandre. Jeg er ikke ansvarlig for det som skjedde.
Jeg tok det ikke seriøst. Hvem som helst kunne gjort det.
Han sier han spilte en liten rolle, men likevel fikk han 55 år.
Han mente ikke han hadde gjort noe galt, fortalte han meg.
Uansett hva som er sant i historien hans,
er Antonis en av over hundre menneskesmuglere her,
mer enn én av fire av de innsatte.
I tillegg til varmtvannet er en ny krise på gang i denne bygningen i forfall.
Raphael! Har du et øyeblikk?
Reservegeneratoren har brutt sammen.
Jeg har blitt rekruttert til å fikse den med Kostas,
fyren som løftet tyngre enn meg i morges.
Kostas? I dag jobber dere begge med generatoren.
-Ok. Vi sees. -Ok.
Vi skal fikse generatoren.
Vi skal modifisere eksosrøret.
Kostas er en 36 år gammel lastebilsjåfør med en viktig rolle
i å holde fengselet i gang, takket være sine mekanikerferdigheter.
Gi meg…
-Denne? -Ja.
-Og tre. -Og treet.
-Hvor lenge har du gjort denne jobben? -Tre år.
-Er det så lenge du har vært her? -Ja.
Det viser seg at Kostas var en del av samme smuglerring
som min cellekamerat Antonis.
Fortell meg om forbrytelsen du begikk. Du ble dømt for menneskesmugling.
Ansvaret mitt var å frakte dem.
Disse folkene hadde kommet til grenseelven Evros, og jeg fraktet dem,
satte dem i en trailer og fikk dem til Thessaloniki.
Jeg prøver å sette meg selv i ditt sted,
og jeg tenker på å sitte bak rattet i bilen.
Hvordan kommer de som blir smuglet inn i bilen?
På motorveien.
Det er noen steder der ute, offentlige toaletter på enkelte steder,
der de venter, og vi laster dem på der.
Nittini stykker. Bilene var store, veldig store, med god plass.
Hvordan ble du tatt?
Jeg stoppet på en bensinstasjon. Der stoppet politiet meg.
Hva ble straffen din?
Dommen min er 109 år for menneskesmugling.
Hundreogni år?
Det greske systemet fungerer sånn at uansett hvor lang tid du får,
soner du toppen 20 år. Det er det lengste du sitter.
Tjue år er likevel lang tid. Hvorfor gjorde du det?
Mitt hovedmotiv var penger.
Hva fikk du i betaling?
Stopp, vær så snill.
-Ok. -Stopp.
Det er ikke overraskende at han tier.
Migranter betaler ofte smuglere tusenvis av euro hver.
Å smugle kun 99 mennesker kan ha tjent Kostas' gjeng over en halv million euro.
Vi fortsetter.
Jeg skadet ingen. Jeg drepte ingen.
Frem til noen få år siden var smugling bare en forseelse.
Nå er det en grov forbrytelse. Jeg synes det er uforholdsmessig.
Kanskje jeg brøt loven, men det jeg gjorde er ikke kriminelt.
Å høre på ham fikk meg til å tenke:
Er 109 år for å prøve å hjelpe folk som er på flukt fra krigsherjede land
eller leter etter et bedre liv, rettferdighet?
I Kostas' tilfelle, gjorde han det for pengene. Det er en finansindustri.
Det er mye penger involvert for mange av de som er involvert
involvert i menneskesmugling.
Men jeg kan ikke se for meg hvordan det er for menn, kvinner og barn
som flykter i desperasjon og ender opp med å dø i de vogntogcontainerne.
Stuet inn som sardiner
etter å ha brukt alt de eier på å komme seg dit de må komme seg,
i håp om at de skal få et bedre liv.
DAG 4
Begge menneskesmuglerne jeg har møtt har nedtonet alvoret i det de var med på,
men jeg har hørt at mindre enn 5 km fra fengselet
er det en flyktningeleir for folk som har blitt smuglet til Hellas.
så i dag har jeg permisjon fra fengselet for å høre deres side av historien.
Dette er en av mange flyktningeleirer her i Hellas
hvor migranter og flyktninger søker asyl.
Og for mange vil den være en lettelse etter reisen
og risikoen de har tatt for å komme hit.
Det er dusinvis av slike leirer rundt om i Hellas.
Denne alene huser 700 mennesker.
Mr. Ahmed!
Ahmed Haji og hans store familie flyktet fra den bitre konflikten i Nord-Irak.
De hyret en menneskesmugler
som lovet å få dem til Vest-Europa og en bedre fremtid,
mens de i virkeligheten ble sittende fast i Hellas,
boende i denne metallboksen i tre og et halvt år.
Fortell meg hvordan du reiste.
Jeg kom til Istanbul i Tyrkia. Fant en smugler der.
Jeg betalte ham nesten 80 000 dollar.
Vi var i et kjøretøy i nesten to timer,
så gikk vi i sju timer for å komme oss til grensen.
Det var vann, en elv.
Båten var liten,
ment for 20 eller 14 personer, mens vi var 47 i den, sammen.
De kastet alt vi hadde med oss, for å frigjøre plass til oss.
Vi måtte plassere småbarna under føttene våre.
Det var mye vann, en stor elv. Ikke hyggelig i det hele tatt.
På et tidspunkt ble familien min og fire sønner skylt vekk av vannmassene.
Vi ble revet 100 meter og tenkte alt var slutt.
Ahmed og familien hans var de heldige.
Det var en jeg kjente. Han dro hjemmefra et par måneder før oss.
Han falt i vannet, kona og to barn druknet. De ble aldri funnet.
Over tusen migranter mister hvert år livet i forsøket på å nå Europa.
Da du møtte smuglerne, hva lovet de deg?
Planen var å dra rett gjennom Bulgaria.
Derfor betalte vi så mye. Men de lurte meg og bragte meg hit.
På noen av smuglerrutene ranet faktisk andre smuglere folk.
Var dette det du forventet da du flyktet fra Irak og betalte smuglere masse penger?
Å ende opp i en flyktningleir?
Smugling er bare løgn. Det er ingen sannhet i det.
Det er en sjokkerende situasjon. Takk for at du delte historien din med oss.
Mer enn halvparten av asylsøknadene avvises av greske myndigheter.
Ahmed og familien hans, og hundretusener som dem,
har risikert livet og mistet sparepengene sine
for en svært usikker fremtid.
Han forteller en helt annen historie om menneskesmuglernes rolle
i transport av menn som ham og familier som hans
fra ett sted til et annet.
Han sier de ikke er gode.
De manipulerer, lyver og gjør ting bare for penger,
og dermed setter de ham og familier som hans i fare.
Men så lenge folk ønsker å unnslippe fattigdom og krig,
vil migrantene fortsette å komme, og smuglerne vil tjene fett.
Tilbake i Diavata fengsel skal jeg finne Kostas,
menneskesmugleren som soner 109 år.
Han har fortalt meg om forbrytelsen han ble dømt for,
men jeg har flere spørsmål til ham.
Har du andre, utestående rettssaker?
Ja, det er andre som avventer rettergang.
Mange mennesker som blir smuglet, mister livet.
Og de mister livet fordi menn som deg
står klare på andre siden til å transportere dem.
Så du gir dem håp noen av dem aldri oppnår,
fordi de dør på reisen over.
Hva sier du til det?
De tilfellene har ingenting med meg å gjøre.
Jeg har aldri vært involvert i en slik hendelse.
Det har aldri skjedd meg.
Så du skammer deg ikke eller angrer?
Nei.
Tror du lange fengselsstraffer for menneskesmuglere
er løsningen for å avskrekke andre fra å gjøre det du har gjort?
De langvarige dommene fungerer ikke.
Sytti prosent av de innsatte vil gjøre det igjen selv om de ikke har lyst til det,
fordi de ikke har noe å gå til på utsiden.
Han skammer seg ikke over det.
Han tror ikke regjeringens politikk med strengere straff er avskrekkende,
og kanskje det avskrekker noen, men jeg tror ikke det avskrekker Kostas.
DAG 5
Bortsett fra alle menneskesmuglerne i dette fengselet
har de enda en stor utfordring.
Da jeg kom hit,
ble jeg fortalt at 50 % av nye innsatte testet positivt for rusmidler.
Cellekameraten min Nico har vært heroinavhengig.
-Takk, min venn. -Tusen takk.
Men Diavata har en spesiell avrusningsenhet,
og det er ganske unikt for et fengsel. Enheten huses i sin egne sikre sone.
Fangene må søke om plass, så avgjør fengselet hvem som kvalifiserer.
Er ikke dette veldig annerledes fra fengselet?
Ja, det er helt annerledes.
Ofte føler jeg meg ikke som i fengsel.
Trettifem år gamle George
er én av 13 fanger i avrusningsprogrammet her.
Vi har malt Prometheus som stjeler ilden.
Prometheus er navnet på fellesskapet vårt.
Der er mottoet vårt,
og det er det vi roper ut etter terapien.
Vi er sammen, bundet av våre sjeler, én for den andre, for et bedre liv!
Vi er Prometheus!
Disse 13 innsatte vet de er de heldige.
Enheten har plass til 84 menn,
men med så lite penger
kan de bare hjelpe en brøkdel av de innsatte som trenger behandling.
Jeg deler den med et annet medlem av fellesskapet.
Akkurat nå er George nykter, men han må sørge for
at kan han holde seg nykter for godt når han blir løslatt om to år.
Hvorfor er du i fengsel?
Akkurat nå soner jeg for væpnet ran med finlandshette.
Banker, postkontorer, spillkommisjonærer.
-Sånne ting. -Og hva slags våpen brukte du?
En automatpistol, ikke revolver. Automat.
-Har du brukt pistol mot noen? -Jeg har aldri skutt noen.
Jeg skyter i lufta for å skremme dem, for å få pengene.
Jeg måtte gjøre det jeg gjorde for å få skuddet mitt.
Heroin, kokain, hasj…
-Alt sammen. -Alt sammen.
Og derfor er du her i dette terapifellesskapet
og overvinner rusavhengigheten som pådriver forbrytelsene dine.
Siden jeg var liten,
har jeg hatt det synet på meg selv
at jeg er en kriminell uten noe godt i meg, som er det stikk motsatte.
Her fant jeg folk som viser meg ekte kjærlighet og respekt.
God morgen, dere.
-God morgen. -Hvem vil dele tankene sine først?
Hver dag har de gruppeterapi
for å hjelpe hverandre å forstå og håndtere rusavhengighetene sine.
God morgen.
Det er vanskelig for meg å snakke om dette, men jeg prøver.
Søsteren min besøkte meg etter lang tid.
Endelig fikk vi snakket om noen problemer med faren vår.
Jeg har snakket med et av barna mine. De andre to snakker ikke til meg.
Hadde de bare visst at faren deres
er en forandret mann.
Veldig bra. Samling.
Det var en følelsesladet økt.
Voksne menn som har begått forbrytelser har snakket ganske åpent
om hva dagens eller ukens utfordringer har vært for dem.
Det er det dette programmet, dette terapeutiske fellesskapet prøver på:
ustyre disse karene med midlene, verktøyene,
evnen til å ta fatt på reisen for å endre på livet sitt.
Og vi vet at når de endrer på det,
endrer det livet til et potensielt offer. For meg er det så viktig.
I dag fyller en i gruppen 40.
Her, la meg hjelpe deg.
Jeg kan ta på et forkle, George.
Å, du har gjort klar glasuren allerede.
Ta glasuren og spre den utover.
Jeg begynner i midten.
Er du imponert?
Du gjør det bedre enn meg.
Ok. Hvordan føles det å være nykter?
Jeg trodde ikke jeg kunne leve uten rus.
Jeg trodde ikke jeg kunne jobbe, ikke engang pynte denne kaken.
Og erkjenner du hvor mye smerte du må ha forårsaket
da du brukte pistol til å skremme folk?
Jeg kan forstå hvordan de følte det.
Jeg kan sette meg i deres sted og forstå hva de følte,
men ikke gjøre noe med det.
Jeg har skyldfølelse og angrer. Jeg har forsont meg med fortiden min.
Du lenge leve må Bli gammel og bli grå
Til alle gi du må Kunnskapens lys å få
Og alle si det må En klok mann er her nå
Etter det jeg har sett her i dag,
gir denne enheten fangene den formen for hjelp de sårt trenger.
Det er synd at den bare hjelper 13 personer.
Jeg har lovet min cellekamerat Nico, som soner for drap,
en basketballkamp før jeg forlater fengselet.
Nico har sluppet inn på avrusningsprogrammet før,
men han taklet ikke intensiteten i det og falt snart av lasset.
Nå er han desperat etter en ny sjanse.
Da jeg var der borte… Reglene, strukturen krever mye av deg.
I fengsel kan det være utfordrende. Er du klar for det denne gangen?
Der borte må du se deg selv i speilet, erkjenne hvem du er, hva du har gjort.
Er man her, er det vanskelig for alle å erkjenne ansvaret sitt.
Hvorfor tror du du er klar for det nå?
Jeg føler jeg har nådd en alder som lar meg håndtere dette,
og det er for mitt eget beste. Det har ingen ulemper.
Det er på tide å avgjøre hva jeg vil gjøre med livet mitt når jeg kommer ut…
Jeg må inn i samfunnet igjen.
Jeg håper å komme ut av fengselet,
være en normal person og glemme det jeg har gjennomlevd de siste 15 årene.
DAG 6
Det er min siste morgen i Diavata fengsel.
Men alle mine tre cellekamerater kan bli her et tiår til eller mer,
selv med avkortet soning for å jobbe.
De får i årene fremover trolig selskap av enda flere menneskesmuglere,
Og det kan fortsette å begrense hvordan fengselet kan hjelpe
andre innsatte til å forandre seg.
Før jeg drar, vil jeg spørre fengselsdirektøren,
Anastasios Papadopoulos, hva han mener om denne situasjonen.
Dere driver noen gode programmer her.
Rusmibruksenheten.
Men det er bare noen få rom for dem å benytte seg av…
Realiteten er at ressursene våre er ekstremt begrensede.
Fengselet ble bygget for å holde rundt 360 mennesker.
Akkurat nå holder vi 440 fanger i stedet for 360.
Et tall som langt overstiger fengselets kapasitet.
Men det økende antallet fanger,
ikke bare her, men i fengsler over hele landet,
driver med menneskesmugling.
Så antyder det at de veldig strenge straffene de får
ikke er så avskrekkende som lovgiverne håpet?
Det du sier er sant,
men strengere straffer virker avskrekkende.
I tillegg til å dømme, må vi utdanne dem
til å forstå at det de har gjort er kriminelle handlinger.
Å sette menneskers liv i fare er en grov forbrytelse for meg.
Men etter hva jeg har sett og hørt,
kan denne nye typen kriminelle være den vanskeligste av alle å rehabilitere.
Jeg har sett noen fantastiske tiltak som endrer noen fangers liv til det bedre.
Men har jeg sett et system som kan rehabilitere den nye fangetypen,
menneskemugleren?
Jeg er ikke så sikker.
Norsk tekst: Greger Hoel