В'язниця суворого режиму в Діаваті, Греція.
Ти вже так робив? Бив когось ножем у в'язниці?
Так, було таке.
Переповнена й стара.
Не думав, що використовуватиму сраний електродриль у в'язниці.
Тут живуть одні з найнебезпечніших злочинців країни.
Дуже прикрий випадок. Я штрикнув його ножем.
Зараз я відбуваю покарання за збройне пограбування в балаклавах.
Усіх трьох засудили через серйозні злочини.
Нове покоління злочинів — незаконні перевезення людей.
-Усі п'ятеро отримали по 55 років. -За перевезення я отримав 109 років.
Тут я проведу наступний тиждень.
Але я не вперше буду за ґратами.
Мене звати Рафаель Роу,
мене засудили у Великобританії за вбивство, яке вчинив не я,
довічно без права дострокового звільнення.
Мені довелося 12 років боротися за справедливість.
Тепер я їжджу світом і дізнаюся, яке ж насправді життя
в найсуворіших в'язницях світу.
Зараз я їду у в'язницю Діавати на півночі Греції.
Там сидять убивці, грабіжники, крадії
та багато інших злочинців.
Але одна з категорій, що росте — контрабандисти.
Через війни в Іраку та Сирії за останнє десятиліття
у пошуках нового життя у Грецію прибуло понад мільйон нелегальних іммігрантів.
Щонайменше 20 000 померло через небезпечну подорож до Європи,
бо за їхні життя відповідали контрабандисти.
Щоб якось зменшити темпи нелегальної контрабанди людей,
уряд запровадив дуже довгі строки за цей злочин.
Інколи це сотні років.
Контрабандисти людей працюють таємно.
Дехто взагалі їх не може знайти, але в цій в'язниці їх сидить багато.
Чи змінять вони своє життя у в'язниці?
Я маю дізнатися.
Хвилююся, що ж саме я побачу в цій в'язниці суворого режиму.
Тут найнебезпечніші злочинці Греції,
вона переповнена через велику кількість нових контрабандистів.
Навіть до цієї кризи
грецьким в'язницям не вистачало коштів, і їх знали через застосування насилля.
Ходіть.
Ось і все.
Поверніться і подивіться на мене. Наркотики вживаєте?
Ні, не вживаю.
Прошу, зніміть одяг і покладіть його туди.
Відкрийте рота.
Станьте на коліна.
Потрібен аналіз сечі.
Тож ви вже знаєте, що є в'язні, які вживають…
Так.
Половина. Зазвичай вживають пігулки.
І героїн.
Я здивувався, коли він сказав, що половина в'язнів,
що приходять на перевірку, вживають наркотики.
Ваші тести негативні. Заходьте всередину.
Я житиму ще з трьома людьми у двомісній камері.
З початку міграційної кризи у Греції сюди відправили понад 100 контрабандистів.
Більшість ув'язнених тут — іноземці.
В'язниця не була б переповнена,
якби тут сиділи лише греки.
Ваша камера — перша. Вхід усередину звідси.
Нас попросили,
щоб в'язні мали змогу використовувати вигадані імена.
Привіт?
Попри їхню національність, більшість тут говорить грецькою й англійською.
-Привіт. -Привіт.
-Мене звати Ніко. -Ніко.
-Так, Ніко. -Приємно, Ніко.
-Так. Джонні. -Приємно, Джонні.
-Антоніс. -Антоніс.
Рафаель. Тут я з вами житиму.
-Так. -Де буде моє ліжко?
-Ось це. -Це? Гаразд.
Ці троє ділять цю крихітну камеру протягом п'яти місяців.
Звідки ти?
-Я з Лондона. -Лондон.
-З Англії. -З Англії.
Ви всі різних національностей, так? Не греки.
Я грек.
-Ти грек? -Так.
Албанія, Афганістан.
Розкажіть, як тут усе працює.
Яка тут у вас рутина.
Двері відчиняють о восьмій двадцять ранку.
Відчинені до о пів на першої дня.
Потім нам дають обід.
О пів на третю двері знову відчиняють,
відчинені до восьмої сорок вечора.
Потім нас годують.
Усі дні однакові.
Певно, найважливіше питання:
Хто обирає, що саме ви будете дивитися?
Старигань.
Ні, усі… Ми разом обираємо.
Ми ж тут дружимо.
Усі дружимо.
Гаразд. Скільки ви вже сидите?
Я сиджу вже десять років за вбивство.
Я потрапив у в'язницю два роки тому через реабілітаційний центр.
Я вживав наркотики.
А ти, Джонні?
Я у в'язниці вдруге.
Уперше був за гашиш.
І вдруге теж.
Тож після першого разу у в'язниці
ти висновок не зробив.
Бізнес. Бізнесмен.
Убивство, торгівля наркотиками…
Так.
Нелегальне перевезення людей.
Контрабанда людей.
Контрабанда?
Зараз я вийшов з крила, де знаходяться тюремні камери.
Мене поселили в камеру з убивцею,
контрабандистом людей, торговцем наркотиками. Серйозні злочинці.
Як не глянь, це серйозні злочини.
Але я не знаю подробиць.
На вигляд усі вони дуже добрі.
Уночі кімната буде зачинена.
У нас у камері є підлоговий унітаз,
але гарячої води немає.
Дуже холодна.
Кажуть, її вже з тиждень немає.
Таке відчуття, що замало повітря, нас четверо на кількох квадратних метрах.
Це моє спальне місце.
У них є багато чого в камері: телевізор, напої.
У них є зручності.
Але камера — це камера.
Тут дуже мало місця.
І це відчувається.
Сидячи тут, відчуваєш це.
ДЕНЬ 2
Мій перший ранок у в'язниці Діавати.
Як можна спати в камері, де четверо чоловіків соплять,
але Джонні це вдається.
Джонні!
Він завжди так хропить?
Це ще нічого, повір.
Ти хропиш. Ще і як.
Ні.
Так?
І він у це не вірить: «Ні, я не хроплю».
То виходить, я перший йому це кажу.
От вам і суперечка.
О восьмій двадцять двері відчиняються, настає час працювати.
З початку фінансової кризи у Греції десятиліття тому з грошима стало туго,
на ремонт в'язниці не вистачає грошей.
Сьогодні я працюватиму зі своїм афганським напарником Ніко,
який сидить за вбивство, та у якого були проблеми з наркотиками.
Ніко.
Ніко має чудові інженерні навички,
його попросили відремонтувати постачання гарячої води й дали інструменти.
То що ми робимо сьогодні?
Труба несправна, треба відремонтувати.
Ми наче втечу плануємо. Тут купа щебеню, каміння розриваємо.
Уже з тиждень у в'язнів немає гарячої води.
То чому ти цим займаєшся? Чому це не роблять
будівельники, що живуть за межами в'язниці?
Якщо ти щось умієш робити чи щось знаєш, то використай це.
Якщо ми працюватимемо, то нас раніше випустять.
В'язниця Діавати досить креативно впоралася
з нестачею коштів.
В'язні зайняті тим, що самі ремонтують в'язницю.
Замість грошей їм зменшують строк відбування покарання.
Якби я знав, що я це робитиму, і мій строк зменшать на день,
то я щодня б працював.
Ця?
-Тут? -Так.
Не думав, що використовуватиму сраний електродриль у в'язниці.
Електродриль у в'язниці суворого режиму.
Надзвичайно близько до зовнішньої стіни.
І ти не хочеш зробити діру у стіні й утекти?
-Ні. -Ні?
Я не був назовні десять років,
я не буду цього робити. Нумо.
Так. Ми вирили.
Дісталися до труби.
Ти стомився.
Може, перерву?
Так. Відпочиньмо.
Ми в камері, й зараз обід.
Страви тут готують в'язні,
і я дуже здивований, що, попри нестачу коштів,
їжа тут, за тюремними стандартами, дуже смачна.
Риба,
картопляне пюре
й буряк.
Вони не халтурять, порції тут щедрі.
Дуже смачно. Джонні, чому не їси?
Я не голодний. Їв пластівці об 11 ранку. Усе гаразд.
І місця ще повно.
Так. Усе чудово.
Я приніс йому зранку молока, поки він спав.
Погодував, бо він уже старий.
Треба визнати, він — літня людина.
Ми його поважаємо, бо він старший.
Пластівці.
Літр молока з пластівцями.
Зараз обідній час, двері камери автоматично відчиняються,
усі ув'язнені виходять з камер, спілкуються одне з одним,
працюють, дзвонять комусь.
Дехто виходить, дехто — ні, бо тут вільний режим.
Тут усе дещо вільніше, ніж в інших в'язницях.
До того, як ми з Ніко повернемося до роботи,
я хочу дізнатися, як його подорож до Європи обернулася вчиненням убивства.
Ніко з Афганістану.
Його нелегально привезли сюди в 17 років
під час війни Талібану з американським контингентом.
Де ти ріс?
У Мазарі-Шарифі.
Тато помер ще до мого народження.
У мене було ще четверо братів
тож я мав працювати, щоб допомагати матері.
Ми були дуже бідними.
Часто в нас не було що їсти.
Як ти потрапив у Грецію?
Я проїжджав через Іран, потім Туреччину.
В одній вантажівці було 120 людей.
Ми платили контрабандисту по 500 доларів.
Ми їхали 13 годин без упину.
Пересідали в інше авто, а ночували ми в горах.
Я провів ніч у Туреччині, заплатив 1 200 євро,
і наступного дня був у Греції.
Скільком зі 120 вдалося дістатися Греції?
Небагатьом, тих, у кого не було грошей, замкнули…
поки в них не з'явилася можливість заплатити.
До них ставилися, як до рабів.
Дехто помирав з голоду, дехто — від спраги.
Багато кого арештувала поліція Ірану.
Якщо їх знаходили в горах, то просто застрілювали.
Ти приїхав у Грецію, ти тут нелегальний іммігрант.
Як ти виживав? Що робив?
Єдине, чим я міг займатися — працювати на фермі.
Я працював так п'ять чи сім місяців.
Я терпеливо продовжував просити зарплату, але той чоловік мене ігнорував.
І що ти зробив?
Я сказав: «Якщо не заплатиш мені, то я тебе поб'ю».
Я взяв ніж і штрикнув його.
Просто одне ножове?
Так, одне, але, на жаль, смертельне.
Ось сюди я поцілив.
Ти його штрикнув…
Я не хотів його вбивати. Це було ненавмисно.
Ти вживав наркотики у в'язниці?
Вживав, аби забути про реалії в'язниці?
Після смерті матері я пів року вживав героїн.
Це найвища міра покарання.
Я взагалі не хотів жити.
Час мені з Ніко повертатися до ремонту труби з гарячою водою.
Ніко — розгнівана й проблемна людина,
і він може ще дещо розповісти про те, яким він був жорстоким.
Я вирішив цим займатися,
бо так я забуваю про своє покарання.
Так я не думаю про всяку фігню,
про те, як я ріжу людей, шукаю наркотики.
Ти вже це робив? Штрикав когось у в'язниці?
Так, було таке.
Ця людина померла?
Ні. Але він був важко поранений.
Нащо ти це зробив?
Він мені заборгував.
Скільки разів ти його штрикнув?
Три рази. Мені дали ще десять років.
Помилився, сів за ґрати, заплатив за це велику ціну.
Таке життя, за помилки доводиться платити.
Я досі намагаюся зрозуміти Ніко.
Він — загадка для мене,
життєвий досвід, коли його нелегально перевозили в різні країни
задля кращого життя, дуже сильно вплинув на його свідомість.
Його життєвий шлях дуже сумний, але він убив людину, яка його не провокувала.
Він каже, що це через гроші, але потім робить майже те саме у в'язниці.
І тепер правоохоронні органи мали б насторожитися.
Йому ще десять років треба відсидіти до перегляду його довічного ув'язнення,
а він уже каже, що змінився.
Історія Ніко нагадує,
що у в'язниці на тебе теж очікує багато небезпек.
Я повернувся у крило, а охорона вирішила обшукати камеру,
шукають вони телефони, зброю чи наркотики.
Вони щодня це роблять?
Обшукують камери?
Так, обшукуємо щодня,
кожного дня обираємо поверх і якусь камеру.
Спочатку в'язні виходять з камери,
їх по одному обшукують.
Потім охоронці заходять у камеру й обшукують її.
Це досить проблематично,
в'язні зляться, бо, по суті, ми обшукуємо їхній дім.
І що вони шукають?
Наркотики, домашнє вино, саморобні ножі.
Цього разу нічого не знайшли. Але головний охоронець Димитрій Патропулос
хоче показати мені, що так буває не завжди.
Заходьте, поглянете, що ми знайшли й конфіскували за минулий рік.
Оце знайшли в камерах в'язнів? Це справжня зброя.
Деякі експонати дуже цікаві.
Ми зазвичай не перевіряємо все, що стосується релігії,
але такі об'єкти теж можуть бути небезпечними.
Якими б добрими не були сусіди, треба завжди бути насторожі.
ЛЮБОВ ДО БЛИЖНІХ МАЄ КЕРУВАТИ НАШИМИ СЕРЦЯМИ Й ДУШАМИ
ДЕНЬ 3
Це третій день перебування у в'язниці Діавати у Греції.
Зараз нам охоронці не дозволять вийти. Ми йдемо працювати.
Зсередини камери немає дверної ручки.
До дев'ятої ранку всі мої співкамерники працюють у поті чола,
зменшуючи свій строк день за днем.
Ніко досі намагається відновити подачу гарячої води.
Джонні, який сидить за продаж наркотиків, зараз у тюремному магазині.
Антоніс, який сидить за контрабанду людьми,
зручненько влаштувався, готуючи каву персоналу в'язниці.
Він працює щодня, щоб зменшити свій строк.
Будьмо.
Так.
Антоніс запропонував показати мені спортивний майданчик.
Різниця між внутрішньою частиною в'язниці та зовнішньою — разюча.
Помітний показник того, що ми зараз у в'язниці суворого режиму у Греції —
це сторожова вежа з охоронцем і чимось схожим на пістолет-кулемет.
Антоніс завзято працює, щоб зменшити свій строк,
і він майже не виходить надвір.
Я так давно не був надворі.
Коли ти востаннє виходив?
Вісім місяців тому.
Чекай. Я уточню.
То ти не виходив розім'ятися надвір
вісім місяців?
-Так. -Чому?
Усе через мою роботу. Я завжди працюю.
-А що це таке? Гантелі? -Так.
Тут можна поглянути на тюремний спортзал.
Це місце для вправ.
У них немає коштів на нормальне обладнання, тож вони скреативили.
Боже. Важке.
Це пляшки з піском.
Ага.
Я порівняю свої сили з Костасом,
він тут серйозний штангіст.
Я буду першим.
-Нормально? -Так.
Легенька.
А тепер Костас покаже, що вміє він.
Хизується. Він вихваляється.
Він здоровань, на відміну від мене.
Я знав, що Антонісу дали великий строк за контрабанду людей,
а зараз у Греції це дуже серйозний злочин,
який загрожує прикордонній безпеці та життям мігрантів.
І як ти почав нелегально перевозити
людей?
Мій друг цим займався.
Я йому допомагав. Я знав ще одного чувака, який орендував вантажівки,
я їх познайомив.
Знав, що перевозитиме людей?
Так.
І що далі?
Поліція нас арештувала.
Усі п'ятеро з нас отримали по 55 років.
Ти маєш відсидіти 55 років?
І штраф у 500 000 євро.
Ти визнаєш свій злочин?
Це був лише початок.
Я не несу відповідальності за це.
Я це серйозно не сприймав. Будь-хто міг це зробити.
Він каже, що відігравав невелику роль, але він отримав 55 років.
Він сказав, що не думав, що робить щось погане.
Якою б не була правда,
Антоніс — один з понад сотні контрабандистів у цій в'язниці,
а це більше, ніж кожен четвертий ув'язнений.
Окрім гарячої води, однієї з головних проблем,
у цій зруйнованій будівлі з'являється нова криза.
Рафаелю. Є хвилинка?
Зараз зламався резервний генератор.
Я маю допомогти його відремонтувати Костасу,
хлопцю, який мене зранку тренував.
Костасе?
Сьогодні ви ремонтуватимете генератор.
Добре. Ну ж бо.
Гаразд.
Ми відремонтуємо генератор.
Ми змінимо вихлопну трубу.
Костасу 36, він — водій вантажівки,
він дуже важливий для в'язниці, адже він дуже хороший механік.
Дай мені…
-Це? -Так.
І планку.
Планку?
Як довго ти цим займаєшся?
Три роки.
То ти три роки сидиш?
Так.
Виявилося, що Костас теж з тієї контрабандистської банди,
що й мій співкамерник Антоніс.
Розкажи мені про свій злочин. Тебе засудили за контрабанду людей.
Я мав їх перевезти.
Вони приїхали до кордону з Евросом, і я їх забрав,
посадив у вантажівку, перевіз у Салоніки.
Хочу поставити себе на твоє місце.
Уявляю, як веду вантажівку.
І як люди, яких ти везеш, залазять до вантажівки?
На автомагістралі.
Там є окремі місця, типу громадських туалетів,
вони там чекають, а я їх забираю звідти.
Дев'яносто дев'ять осіб. Вантажівки дуже великі й просторі.
Як тебе піймали?
Я зупинився на заправці.
Там мене спинила поліція.
Яке покарання?
За контрабанду я отримав 109 років.
Сто дев'ять?
Яке б не було покарання, за грецькою системою
ти відсидиш щонайбільше 20 років. Це максимум.
Двадцять років все одно багато.
Нащо ти це робив?
Тоді для мене головними були гроші.
І скільки тобі платили?
Та ні. Годі.
Гаразд.
Досить.
Не дивно, що він про це мовчить.
Кожен мігрант платить контрабандисту по кілька тисяч євро.
Перевезення 99 людей могло принести банді Костаса понад пів мільйона євро.
Продовжимо.
Я нікому не зашкодив, нікого не вбив.
Кілька років тому контрабанда людей була правопорушенням.
Але зараз це кримінальний злочин. Якась невідповідність.
Може, я правопорушник, але не злочинець.
Слухаючи його, я думаю,
чи справедливо давати 109 років за перевезення людей, які тікали від війни
чи шукали кращої долі?
Костас робив це заради грошей.
Це грошовита справа.
Тут можна добре заробити кожному, хто братиме участь у процесі контрабанди.
Але я не уявляю, як тим чоловікам, жінкам і дітям,
які у відчаї тікають, а в підсумку помирають у тих вантажівках.
Там і голці ніде впасти,
вони витрачають усе, що мають, щоб дістатися бажаного місця,
сподіваючись на краще життя.
Обидва контрабандисти людей
применшували серйозність своїх злочинів,
але я дізнався, що менш ніж за п'ять км від в'язниці,
є табір для біженців, яких нелегально привезли в Грецію.
Сьогодні я покинув стіни в'язниці,
аби почути історію з їхніх уст.
Це один з багатьох таборів для біженців у Греції,
де вони й мігранти можуть знайти прихисток.
Для багатьох після тривалої подорожі й ризиків це місце — справжнє спасіння.
У Греції десятки таких таборів.
Лише в цьому живе 700 людей.
Пане Ахмеде?
Ахмед Гаджі з північного Іраку.
Вони з великою сім'єю тікали від запеклого конфлікту.
Вони найняли контрабандиста,
який пообіцяв завезти в західну Європу задля кращого майбутнього.
Але тепер вони застрягли у Греції,
живуть вони в металевих контейнерах уже три з половиною роки.
Розкажіть про свою подорож.
Я приїхав у Стамбул, Туреччина.
Знайшов там контрабандиста.
Заплатив йому майже 80 000 доларів.
Ми майже дві години їхали,
а потім сім годин ішли до кордону.
Там була річка.
І був малесенький човен.
Розрахований на людей 14–20, але нас туди сіло 47.
Наші сумки повикидали, щоб звільнити для нас місце.
Малі діти сиділи в нас у ногах.
Річка була великою, приємного було мало.
В один момент мою сім'ю і чотирьох синів знесло течією.
Знесло на сто метрів, ми думали, що це кінець!
Але Ахмеду та його сім'ї пощастило.
Раніше плив мій знайомий. Він поїхав з дому за кілька місяців до нас.
Він упав у воду, його жінка й двоє дітей потонули.
Їхні тіла так і не знайшли.
Понад тисяча мігрантів щороку помирає, намагаючись дістатися до Європи.
Що ж вам обіцяли контрабандисти, коли ви їх зустріли?
Ми мали їхати напряму через Болгарію.
Тому ми стільки заплатили.
Але мене обманули й привезли сюди.
На інших маршрутах
контрабандисти могли й пограбувати людей.
Чи цього ви очікували, коли втекли з Іраку,
коли заплатили контрабандистам купу грошей? Жити в таборі для біженців?
Усі контрабандисти брешуть. Не кажуть правди.
І це неймовірно жахливо.
Дякую, що розповіли свою історію.
Влада Греції відхиляє понад половину клопотань про надання притулку.
Ахмед з сім'єю, як і сотні тисяч інших людей,
ризикнули життям і витратили всі заощадження
на дуже непевне майбутнє.
Він розповідає зовсім іншу історію про роль контрабандистів
у перевезенні таких, як він та його сім'я,
з одного місця в інше.
Вони далеко не хороші. Маніпулюють, брешуть, роблять усе заради грошей,
ризикують життями людей, щоб зробити своє діло.
Але поки люди хотітимуть утекти від війни й бідності,
мігранти продовжуватимуть їхати,
а контрабандисти добре зароблятимуть.
У в'язниці Діавати я знову знайду Костаса,
контрабандиста людей, якому дали за це 109 років.
Він розповів мені про свій злочин,
але тепер у мене є до нього питання.
У тебе є інші судимості?
Так, є ще деякі на розгляді.
Багато людей, яких незаконно перевозили, померло.
А померли вони через те, що такі, як ти,
готові були їх перевезти.
Тож ви даєте їм надію, яка може ніколи не виправдатися,
бо вони помирають під час поїздки.
Що на це скажеш?
Мене такі випадки не стосуються.
Я в такому участі не брав.
Зі мною такого не ставалося.
Тож тобі не соромно, ти не каєшся?
Ні.
Гадаєш, довгі строки, що дають контрабандистам,
вплинуть на те, що інші не робитимуть того, чим займався ти?
Ні, довгі строки тут не спрацюють.
Сімдесят відсотків в'язнів робитимуть це знову, навіть якщо не хочуть,
бо роботи на волі для них немає.
Йому не соромно за свій учинок.
Він не вважає, що політика уряду
щодо довгих строків стримає інших,
може, когось і стримає.
Але точно не Костаса.
Крім контрабандистів людей, у цій в'язниці
існує ще одна велика проблема.
Коли я сюди приїхав,
то мені сказали, що у крові половини в'язнів знайдено наркотичні речовини.
Мій співкамерник Ніко був героїновим наркоманом.
-Дякую, друже. -Дуже дякую.
Але в Діаваті є реабілітаційний центр для наркозалежних,
а таке є не в багатьох в'язницях.
Центр знаходиться в окремій безпечній зоні.
В'язні мають подати заявку, щоб їх туди прийняли, а в'язниця її розглядає.
Усе ж не так, як у в'язниці?
Тут усе не так, як у в'язниці.
Я не почуваюся тут, як у в'язниці.
Джорджу 35,
і він — один з 13 в'язнів, що зараз проходять реабілітацію.
Ми намалювали, як Прометей краде вогонь.
Нашу громаду ми назвали «Прометей».
Це наше кредо,
ми його вигукуємо після терапевтичних сеансів.
Ми разом, пов'язані душами, постоїмо один за одного заради кращого життя!
Ми — це «Прометей»!
Ці 13 в'язнів розуміють, що вони щасливчики.
Тут є місця для 84 осіб, але фінансування замале,
тож допомогти можуть лише частині тих, хто цього потребує.
Тут я живу ще з одним членом громади.
Зараз Джордж не вживає,
але треба впевнитися, що й за два роки, коли його випустять звідси,
він не почне вживати знову.
Чому ти у в'язниці?
Зараз я відбуваю покарання за збройне пограбування в балаклавах.
Банки, поштові відділення, букмекерські контори.
Щось типу цього.
І що була за зброя?
Автоматична, не револьвер.
Стріляв у когось?
Ні, ніколи.
Стріляв у повітря, залякував, щоб гроші віддали.
Я мав це зробити, бо мені потрібна була доза.
Героїн, кокаїн, гашиш…
-Будь-що. -Будь-що.
Саме тому ти проходиш терапію разом з цією громадою,
аби побороти наркотичну залежність, через яку ти здійснив злочин.
Ще з дитинства
я бачив себе
лише злочинцем, думав, що в мені немає хорошого, але все навпаки.
Тут я зустрів людей, що показали мені справжню любов та повагу.
-Доброго ранку всім. -Доброго.
Хто хоче почати й розповісти, що думає?
У них щодня групові сеанси,
так вони допомагають один одному впоратися з залежністю.
Доброго ранку.
Мені важко про це говорити, але я стараюся.
Після тривалого часу до мене прийшла сестра.
Ми поговорили про проблеми з нашим татом.
Я поговорив з одним зі своїх дітей. Інші двоє зі мною не говорять.
Якби ж вони знали, що їхній тато
зміг змінитися.
Чудово. Обіймімося.
Це був дуже емоційний сеанс.
Дорослі чоловіки, що скоїли злочини, досить відверто говорили
про проблеми, з якими вони боролися за день чи тиждень.
Саме для цього й створена ця програма, ця терапевтична громада,
аби показати їм способи й засоби боротьби,
дати можливість продовжити боротися за зміни в житті.
І якщо зміниться їхнє життя,
то зміниться й життя потенційної жертви.
Як на мене, це дуже важливо.
Сьогодні одному чоловіку з групи виповнюється 40.
Я допоможу.
Знаю, як надягати фартух, Джордже.
То глазур уже готова.
Візьми її й розмасти.
Я почну зсередини.
Вражений?
Справляєшся краще за мене.
Гаразд. Як почуваєшся, коли не вживаєш?
Я ніколи не вірив, що зможу жити без наркотиків.
Не вірив, що зможу працювати, та й навіть торт цей приготувати.
Ти тепер усвідомлюєш, скільки болю завдав людям,
коли стріляв, аби їх налякати?
Я розумію, як вони почувалися.
Я маю поставити себе на їхнє місце. Я їх розумію.
Я не можу нічого зробити. Почуваюся винним, мене мучить совість.
Я змирився зі своїм минулим.
Живи довго, до старості самої До сивини на скронях
Неси всім Мудрості іскру
Щоб усі казали, що перед ними мудрець
Сьогодні я побачив,
що це місце дає в'язням ту надію, якої вони так потребують.
Жаль, що вони можуть допомогти лиш 13 людям.
Я обіцяв співкамернику Ніко, який сидить за вбивство,
що пограю в баскетбол до того, як поїду.
Ніко прийняли до програми реабілітації від наркозалежності,
але він не витримав її інтенсивності й дуже швидко звідти пішов.
Зараз він дуже хоче отримати ще один шанс.
Коли я був там, то бачив, що тамтешні структура й режим багато вимагають.
Там може бути досить важко.
Гадаєш, ти готовий повернутися?
Там ти маєш побачити себе справжнього,
зрозуміти, хто ти, що вчинив.
Тут же важко прийняти цю відповідальність.
Будь-кому важко.
Чому ти думаєш, що зараз готовий?
Гадаю, зараз я у тому віці, коли зможу з цим упоратися,
це заради мого ж блага.
Недоліків тут немає.
Час вирішити, що робитиму, коли вийду… Маю бути готовим вернутися в суспільство.
Надіюся вийти з в'язниці
нормальною людиною
і забути те, що я пережив за ці 15 років.
ДЕНЬ 6
Це останній ранок у в'язниці Діавати.
Але кожен з моїх співкамерників буде тут ще щонайменше десять років,
навіть враховуючи їхню працю.
І за наступні роки кількість контрабандистів тут збільшиться.
І вони випробують можливості в'язниці
допомогти в'язням змінитися.
Перед тим, як я піду, хочу запитати керівника в'язниці,
Анастатіоса Пападопулоса, що він може зробити з цією ситуацією.
У вас тут є чудові програми.
Відділення для наркозалежних.
Але мало хто може скористатися його перевагами…
Якщо чесно, у нас дуже невелика кількість ресурсів.
В'язниця створена для 360 в'язнів.
Зараз замість 360 тут знаходиться 440.
Це число значно перевищує місткість в'язниці.
Велика кількість людей, що зараз потрапляє до в'язниць по всій країні,
пов'язана з контрабандою.
Чи вважаєте, що довгі строки покарань, запроваджені владою,
не стримують людей від цих злочинів так, як органи влади очікували?
Це правда,
але жорсткіше покарання все ж відлякує.
Окрім покарання, цих людей ще треба навчати,
говорити, що те, що вони здійснили — кримінальний злочин.
Я вважаю, що ризикувати життями людей — величезний злочин.
Але те, що я бачив і чув,
вказує на те, що це нове покоління злочинців буде найважче провчити.
Я побачив прекрасні ініціативи,
що змінюють життя деяких в'язнів на краще.
Але чи побачив я систему, що може змінити нових злочинців —
контрабандистів людей?
Не впевнений.
Переклад субтитрів: Богдан Кордоба