NETFLIX UVÁDÍ…
„VIDĚLS JE, TAK HRAJ,“ UŠKLÍBL SE.
ANIŽ BY JI KDO SLYŠEL, NESLA SE VZDUCHEM JEZDCOVA PÍSEŇ…
Celej den já jedu jen
pouští bez kapky vody,
chladný vody.
Starej Dan i já, vyprahlí,
lačníme jen po jediný
kapce vody.
Chladný, čistý vody.
Vidíš, Dane, ten zelenej strom,
tam, kde teče voda,
tam, kde na nás čeká.
Noc je studená, a já blbec nevidím
že z hvězd prýští voda.
Chladná voda.
Za rozbřesku se probudím
a pojedu dál za vodou.
Chladnou, čistou vodou.
Jedeme dál, Dane, neposlouchej, Dane,
je to starej ďábel, co do horkýho písku lije vodu.
Vidíš, Dane, ten zelenej strom,
tam, kde teče voda,
tam, kde na nás čeká.
Tady na západě mi písnička vždycky zvedne náladu,
protože cesta je dlouhá a krajina jednotvárná.
Navíc můj baryton dodává život tady starýmu Danovi,
aby se od rána do večera udržel na kopytech.
Nemám pravdu, Dane?
Možná jste o mně slyšeli.
Buster Scruggs, známý taky jako Slavík ze San Saby.
Mám i další jména, přezdívky, tituly a přízviska,
ale tohle si ani trochu nezasloužím.
Škarohlíd? Já mám lidi rád,
i když jsou protivní, mrzutí a podvádějí v pokeru.
Takoví už lidi jsou.
A ten, kdo se nad tím rozčiluje,
je hlupák, jestli čekal víc.
Nemám pravdu, Dane?
Tak, lidičky, jestli se šeredně nepletu,
je tam vzadu za skalami menší výčep.
Při troše štěstí tam budou zákazníci
ochotní sednout si ke stolu na partičku.
Dal bych si kapku whiskey, abych spláchnul prach z krku
a udržel hlasivky ve formě.
Whiskey je zakázaná. V okrese je prohibice.
A co pijí oni?
Whiskey.
Jsou to psanci.
Nenechte se zmást bílou barvou a příjemným vystupováním.
Taky jsem porušil lidský zákon
a nejedno přikázání Všemohoucího.
Ty nejsi žádnej psanec.
A s hochštaplerem nepijeme.
Pane, zdá se, že se v lidech nevyznáte o nic líp,
než umíte jedním být.
Letmý pohled mi říká,
že by vám přišla vhod žiletka a veselejší povaha.
A k tomu, jestli nevadí, že vám urazím kamarády,
lepší společnost ke skleničce.
Máš nabito?
Vypadá to tak.
Vidím, že tenhle šťastlivec si zachoval důležité orgány.
Asi jsem to odflákl.
Prosím, podržím ti je, příteli.
Ránu z milosti přenechám vlkům.
Adios, amigo.
Francouzova rokle.
Tady jsem ještě nebyl.
Moment, synku.
Máme pravidla.
VSTUP BEZE ZBRANĚ
Tady je šestiraňák.
Dámské pistolky taky?
Všechno. Takový máme pravidla.
Cítím se jako nahý,
ale jestli jsou na tom všichni stejně,
asi se sotva něco přihodí.
- Končím. - To je ale načasování!
Vadilo by, kdybych zaujal jeho místo?
Ale s tím, co měl v ruce.
- To radši ne. - Pozdě.
Prohlédl jste si karty.
Viděls je, tak hraj.
Nemám vklad.
Ten druhý vložil.
Viděls je, tak hraj.
Jinak co?
Hraj ty karty, frajírku.
Nikdo nemůže nikoho nutit k zábavě.
Zvlášť ne někdo tak nevrlý jako vy.
Co se jmen týče, frajírek je možná můj kůň.
- Já jsem Buster. Buster Scruggs. - Buster Scruggs?
Ten zakrslík z Reata Pass?
A beze zbraně!
Přijel jsem z Reata Pass, ano.
To je v okrese San Saba, a proto mám nejradši,
když mi říkají Slavík ze San Saby.
Ale teď bych ocenil,
kdybyste svou zbraň uložil tamhle u vchodu,
protože to, že ji máte u sebe,
samo o sobě porušuje pravidla podniku.
A místní zvyklosti.
Jinak co?
Já nejsem od přírody vychytralý.
Ale když je člověk neozbrojený, musí mu to pálit jak Archimédovi.
Mrzout Joe, ten karbaník,
tak ten už si nezahraje.
Nezahraje si stud, nezahraje si hold'em…
Někdy loni v dubnu
objevil tenhle saloon,
ale… nikoho tady moc nemusel.
Mrzout Joe!
- Kde teď bude hrát, to já nevím. - To nevíme!
Byl chytrej, já chytřejší,
byl rychlej, já rychlejší,
až stůl mu zatnul tipec, Mrzout Joe!
Mrzout Joe!
Nebude nám chybět, Mrzout Joe!
On na lidi se mračil, ale ten výraz už ztratil
už přišel konec mračení, Mrzoute Joe!
Mrzout Joe!
- Už je pryč, ten kudrnáč Joe. - Joey?
Na všechny byl zlej, teď tu leží studenej!
Joe! Mrzoute Joe!
Jó, Mrzout Joe!
Mrzout Joe!
- Je po něm! - Kam teď odešel, nevíme!
Nikdy ses s ním nezasmál,
a bude to tak i dál,
kulkou ho do nebe posílám! Jó, Mrzout Joe!
Zabil jsi mi bratra, ty zbabělej zkurvysyne!
Zastřelil jsi ho, když se nedíval!
Nebudu si to brát, když jsi přišel o bratra,
ale faktem je, že Buster Scruggs nestřílí do zad.
Ten nešťastník? Byla to v podstatě sebevražda.
Ty jsi Buster Scruggs? Zakrslík ze západního Texasu?
Asi jsi chtěl říci Slavík ze západního Texasu,
vzhledem ke sladkému cvrlikání toho ptáčka.
Říkej si, jak chceš.
Uvidíme se venku.
S pistolí!
Tady na západě se všechno vystupňuje.
Jedno zapadne do druhého…
Měl bych se o něj dokázat rychle postarat.
Scruggsi!
Volám na tebe!
Jen vydrž, příteli, musel jsem si vzít opasek.
- Jsi připraven? - Připraven!
- Dáváš pozor? - Pozor!
- Mám to odpočítat? - Ne!
Ostatní prsty nezmáčknou spoušť…
ale nemůžu si být jistý.
Když ho přivedli na svět, neřekli mu, kdy přestat.
Každý prst jednou kulkou,
nemůžu mít víc než jednu poslední.
Snad se trefím.
Tak do toho.
Srdce má nalevo, v zrcadle napravo,
samozřejmě se díváme stejným směrem, pistoli mám vzhůru nohama, takže…
Nebudeme to přehánět.
Měl si to rozmyslet.
Mám z toho chuť si zazpívat.
Buster Scruggs.
Přesně tak. Neznělo to špatně, příteli.
To je čest, taková pochvala od Slavíka ze San Saby.
Od Posla smrti.
Jdu po tvojí hlavě. Musím tě porazit.
Ve zpěvu i ve střelbě.
Další mladík, co chce něco dokázat.
Měl bych se stát hrobníkem.
Teď dělám všechnu práci,
zatímco oni vydělávají.
No jo, ale… Chtěl bych pořád chodit v černém?
- Mám to odpočítat? - Ne!
No, tak to není dobrý.
Měl jsem to čekat.
Nemůžu být vždycky nejlepší.
Povím ti, kamaráde,
přijede rychlejší střelec,
přijede z daleka,
až zítra se rozední.
Povím ti, kamaráde,
už zanedlouho
si naposledy jako kovboj zazpíváš.
Když sežene stádo,
plamen ohně pohasne,
tak křičí a zpívá,
když kovboj mění ostruhy za křídla.
Mé tělo zabalí, do rakve položí…
…seberou mi kolt, stáhnou holínky…
…odsedlají mi poníka,
aby mohl se toulat,
já na půl cesty do nebe,
budu svůj vlastní kůň.
Když sežene stádo,
plamen ohně pohasne,
tak křičí a zpívá,
když kovboj mění ostruhy za křídla.
Čeká mě sláva…
…na kolt si nesáhnu…
…už navždy ho stáhnu.
Musí existovat místo, kde nikdo není křivák,
kde se poker hraje fér.
A jestli není, o čem jsou všechny ty písničky?
Uvidíme se tam!
Můžeme si zazpívat
a potřást hlavou nad vším zlem na zemi.
„DO PÁNVE!“ VYKŘIKL STARÝ MUŽ.
POBLÍŽ ALGODONES
PŘI POHLEDU NA BANKU KOVBOJ NETUŠIL, JAKÉ SPORY SE O NI VEDLY.
PRVNÍ FEDERÁLNÍ SPRÁVA MAJETKU V TUCUMCARI A NOTÁŘSTVÍ
Pěknej podnik.
Pro pohodlí vkladatelů.
A ti jsou?
Máme zákazníky z Val Verde, Chloride, i odsud z Tucumcari.
Ze všech tří okresů.
Sakra, jednou nás chtěli zruinovat. Nic pěknýho.
Vyskočil jsem sem s brokovnicí
a rozmluvil jim to.
Takový je bankovnictví.
Šílenej byznys!
Už vás někdy přepadli?
Ale ovšem! Dvakrát. Tedy, pokusili se.
Jednoho jsem zastřelil. Bingo!
Druhýho jsem podržel. Nohy měl na kaši,
zamkl jsem ho v sejfu.
Maršál přijede jen jednou měsíčně
a byl tady týden před tím.
Tři týdny jsem se o toho uličníka staral, dával mu obklady z listů a moči…
Teď je v Yumě, v kamenolomu. Prý se ještě nevzpamatoval.
Jmenoval se Civilly… Chevilly!
Jestli se dobře pamatuju, říkal, že má tátu…
z Francie.
Všechny prachy.
Tak jo, mladíku, dostal jsi mě.
Musím se pro tu sumu…
ohnout.
Pojď sem!
Timmy, pojď!
Do pánve!
Chtěl bys něco říci?
Chtěl bys něco říci, než bude vykonán trest?
Trest?
Jaký trest?
Synku, vedli jsme řízení ohledně pokusu o přepadení banky.
Většinu času jsi byl mimo,
ale byl to spravedlivý soud podle zvyklostí Nového Mexika.
Usvědčili tě.
Vynesl jsem rozsudek smrti a našli jsme tenhle strom.
Teď máš šanci na pár slov,
než bude vykonán trest.
Ten zasranej pánevník z banky
nebojoval ani trochu fér.
Fajn.
Všechno?
Myslím, že jo.
- Můžu si vzít koně? - Ne, já!
Chceš někomu z nich dát koně?
Aby se o něj nemuseli hádat.
Nechci ho dát nikomu z nich.
Sobec jeden…
Klid. Klid.
Do hajzlu! Klid…
Jen klid…
Tady!
Komanči?
- Jo. - Jasně.
Nehýbej se!
Jsem rád, že mi pomůžeš s dobytkem.
Ti dva, co jsem je najal,
si začali stěžovat na plat, jen co se oteplilo
a nakonec utekli. Zůstal jsem tady sám.
Kámoši, dokud se daří, to ti povím.
Nechápali, o co u parťáků jde.
Možná bys mi mohl dál dělat parťáka,
až dojedeme.
Vypadáš, že se ti dá věřit. Proto to nabízím.
Na parťáka musí být spoleh.
Tak už to chodí.
Znal jsem jednoho honáka… Měl jsem za to, že ho znám.
K sakru!
Smekni před soudcem Hobbym!
Tak to ten hajzlík udělal?
Ticho! Tenhle hajzlík je zloděj dobytka.
- Domnělý. - Ano, Ctihodnosti.
- Pane, já… - Ticho!
- Chytili ho s kradeným dobytkem. - Dobře. Pověsit.
Poprvé?
Tomu říkám pěkná holka…
DAR MILOSTI SE NEDÁ VYNUTIT, ZAKRÁPÁ JEN,
JAK NEBES VLAŽNÝ DÉŠŤ V POZEMSKÁ ÚDOLÍ
CHLEBODÁRCE
VŮZ RACHOTIL MEZI HORAMI,
JICHŽ SE JEŠTĚ ZIMA PEVNĚ DRŽELA…
KOUZELNÍK A KOMEDIANT PŘEDSTAVENÍ DENNĚ
POUZE DNES! PROFESOR HARRISON: DROZD BEZ KŘÍDEL
DIVADELNÍ ŘEČNÍK A PROSLULÝ BAVIČ
Já potkal chodce…
z končin prastarých.
Ten děl: „Bez trupu nohy kamenné
ční v poušti,
v písku blízko vedle nich tlí rozbitá tvář,
čelo svraštěné, rty šklebné,
v nichž se chladný povel mih.“
Dí: „Sochař uměl čísti vášní vření,
jež vryty v mrtvou hmotu žijí dál
než hruď, jich zdroj,
než dlaň, jich provedení.
A na podstavci slova ta jsem čet:
,Jsem…
Ozymandias,
jsem králů král!
Má díla, Mocní, vizte a v prach hned!‘
Nic po stranách víc nezbylo,
jen kolem té trosky obrovské,
kam stačil hled,
se písek vlnil v obzor dlouhým polem.“
Hospodin řekl Kainovi: „Kde je tvůj bratr Ábel?“
Když ke schůzi si sladkých tichých dum,
vzpomínku přizvu minulých…
…nad zavržením pláči sám a sám
a v hluché nebe vzkřik můj marně zní.
Čtyřikrát dvacet a sedm let tomu je…
…s vládou lidu, vládou lidem…
vládou pro lid…
nesmí zmizet z povrchu zemského.
Tu končí naše zábava.
Ti herci, jak už jsem pravil,
byli pouzí duchové, a ve vzduch, v tenký rozplynuli vzduch.
- Bůh s vámi. - A jak těch postav útvar nepodstatný,
Našel jsem ho v Londýně,
bez rukou, bez nohou,
bez matky i bez peněz.
…sám ten zeměkruh,
a vše, co chová v sobě, pojde s ním.
- A jako mhlivý zmizel přelud náš, - Příspěvek umělci.
tak z nich též stopy nezbude: z též látky.
Hyjé! Jedeme!
To je ono!
POUZE DNES! PROFESOR HARRISON: DROZD BEZ KŘÍDEL
I promluvil. Když byli na poli,
povstal Kain proti svému bratru Ábelovi a zabil jej!
Hospodin řekl Kainovi: „Kde je tvůj bratr Ábel?“
Odvětil: „Nevím.
Cožpak jsem strážcem svého bratra?“ Hospodin pravil…
Když ke schůzi si sladkých tichých dum
vzpomínku přizvu minulých již dob,
nad mnohým vzdychám, co mi padlo v rum,
bol starý s novým pro času lká hrob.
Tu zrak můj tone, nezvyk na slz val,
pro vzácné druhy v smrti věčné noci,
zas v pláč zve dávno ztichlý lásky žal,
ztrát mnohých želím, zašlých bez pomoci.
Tento národ se musí s pomocí Boží stát kolébkou svobody,
s vládou lidu, vládou lidem,
vládou pro lid,
nesmí zmizet z povrchu zemského.
Tu končí naše zábava.
Ti herci, jak už jsem…
Já potkal chodce z končin prastarých…
…tož tomu, kdož jej dává, a kdož béře.
…nad mnohým vzdychám, co mi padlo v rum…
Já potkal chodce z končin prastarých…
Můj zločin je větší, než je možno odčinit.
…jež vryty v mrtvou hmotu…
Čtyřikrát dvacet a sedm let tomu…
Já potkal chodce z končin prastarých…
…ztrát mnohých želím…
Psancem!
Tlí rozbitá tvář…
…a štvancem na zemi!
Tvé sladké lásky pamět nese z dáli,
mi taký skvost, že neměnil bych…
s králi.
A hodili jí přes krk oprátku,
hodili jí přes krk oprátku,
tam u řeky Sály.
Zatáhli za provaz a bylo po ní…
Zatáhli za provaz a bylo po ní,
tam u řeky Sály.
Byla stará, ale nádherná,
barvy byly jemný,
přežila Derry, Aughrim, Enniskillen i Boyne.
Táta ji nosil jako mladík,
za starých zlatých časů.
Na svátek bitvy u Boyne
vždycky nosím šerpu svýho táty,
jo, šerpu svýho táty.
Jdeme do města!
Tak…
A je to.
Zaplatíš trochu i kamarádovi?
To asi ne.
Už to někdy zkusil?
Jednou.
Když s osudem…
a lidmi v nepřízni,
nad zavržením pláči sám a sám
a v hluché nebe vzkřik můj marně zní
a na sebe zřím,
svůj los proklínám.
Chtě nadějí jak ten být přebohat,
jak ten mít vzhled a přátele jak ten,
um jednoho, moc druhého svou zvát,
čím nejvíc vládnu, nejmíň spokojen.
tu zhrdaje sám sebou v dum těch změti,
jen tebe vzpomenu, a duch můj zdrán,
jak skřivan z rána s chmurné země vzletí,
a pěje hymny u nebeských bran.
…s vládou lidu,
vládou lidem,
vládou pro lid,
nesmí zmizet z povrchu zemského.
Tu končí naše zábava.
Ti herci, jak jsem již pravil, byli pouzí duchové,
a ve vzduch, v tenký rozplynuli vzduch.
A jak těch postav útvar nepodstatný,
tak věže nebetyčné, hrady stkvoucí…
Jeden po druhém, dámy a pánové!
Dvacet jedna děleno třemi.
To je ono! To je správná odpověď!
To je řešení! Má pravdu? Má takový rozum?
Sama se to naučila, dámy a pánové!
Nechodila do školy!
Jeden po druhém, dámy a pánové!
Zkuste, jak to slepici myslí!
Gallus Mathematicus, osobně!
Sedm plus tři.
- Dvakrát jedenáct! - Ano, ano.
Dvakrát jedenáct.
Slepice počítá, dámy a pánové!
Pozorně se dívejte!
Je to dvaadvacet!
- Geniální slepice! - Osmnáct minus sedm.
Osmnáct minus sedm.
Jedenáct!
Ano, jedenáct, dámy a pánové!
Kapoun počtář!
Klovající Pythagoras!
ŠIROKO DALEKO NEBYLO ANI STOPY PO ČLOVĚKU,
ANI STOPY PO LIDSKÉM DÍLE.
KAŇON CELÝ ZE ZLATA
V ZELENÉM SRDCI KAŇONU, KDE SE STĚNY STÁČELY ZPĚT DO PLÁNÍ…
Bůh ti žehnej,
Bůh tě ochraň, matko Machree.
Pojď, Štístko.
Obočí svraštělý a vrásky z lásky.
Zlíbám tvý prsty,
co se pro mě dřely.
Bůh ti žehnej,
Bůh tě ochraň…
Tak možná…
Dva.
Ani ťuk.
Tak na druhou stranu.
Čtyři.
Sedm.
Dvanáct.
Pět, už se snižuje.
Tři.
Dva.
A jsme na nule.
Tak fajn.
Tam nahoře je kapsa. Jak daleko, to nevíme.
Jste tam.
Fajn, pane Kapso.
Tak dobře.
Jdu si pro vás!
Jdu si pro tebe.
Hezky čekejte,
já si pro vás dojdu.
Kde jste, pane Kapso?
Jste nalevo, napravo, nebo přímo uprostřed?
To se uvidí, ne?
To se uvidí.
Dobrou noc, pane Kapso.
Počkejte na mě, pane Kapso!
Sakra!
Tak jen jedno?
Ptáci stejně neumí počítat.
Tolik už bych si skoro nechal.
Tady jste.
Jak hluboko?
Konečná…
A já vás dostanu!
Dostanu vás!
Možná ne dnes, ale dostanu tě.
Už mi neutečete, pane Kapso.
Zítra budeme pokračovat.
Jsem starej, ale vy jste starší.
Jsem starej, ale vy jste ještě starší.
Ano, pane.
To je ono.
Dostávám se tam.
Tak ukaž…
Kde máš taťku?
Samý hroudy…
Matko Machree…
Zdravím, pane Kapso.
Dobrý den, pane Kapso!
Skunku jeden mizernej!
Sledovals mě!
Nechals mě to vykopat!
A pak jsi mě střelil do zad!
Střelil do zad!
Skunku jeden mizernej!
Střelils mě do zad!
Prošla přímo skrz!
Netrefila nic důležitýho!
Nic důležitýho.
Trefil jsi jen břicho!
Žádný strach, pane Kapso.
Vrátím se.
Neopustím vás.
Tady máš svůj podíl, mizero!
Tak pojď, Štístko.
Mám rád to stříbro,
co září ti ve vlasech.
Obočí svraštělý
a vrásky z lásky.
Zlíbám tvý prsty,
co se pro mě dřely.
Bůh ti žehnej, Bůh tě ochraň,
matko Machree…
Strasti a léčení,
ty dny jsou už pryč,
Nakonec ho světlo rozjasní…
PAN ARTHUR NEVĚDĚL, CO ŘÍCI BILLYMU KNAPPOVI.
VYDĚŠENÁ DÍVKA
Slyšel jsem to přes zeď.
Vydával zvuky. Zvláštní zvuky.
On to nazýval kašlem.
Děsivé. Takový kašel jsem jakživ neslyšel.
Žádný syrup ani lék na něj nezabíral.
Byl to velmi chřestivý kašel.
Nemrzelo mě, že pan Kincaid odešel.
Ten kašel nebyl nakažlivý.
Nikdo jiný neonemocněl.
Byl to psychický kašel.
Nevzala bych do podnájmu nakažlivého.
O tom jsem nikdy neslyšel.
Doneslo se mi, že nás opustíte.
Nervový systém má úponky po celém těle.
Viděla jsem to v knize.
Nervový systém nemá úponky.
Nepředstírám, že jsem doktor nebo botanik,
ale vím, že nervový systém prochází celým tělem
a předpokládám, že právě tak se dozvídá
o potížích, o kterých nám říká.
Paní Flanneryová má pravdu, taky jsem to viděl.
Jde mi jen o to, že pan Kincaid nebyl nakažlivý.
- Jinak bych ho vyhodila. - Je ještě kuře a knedlíky?
Nedostalo se na mě.
Ovšem! U tohoto stolu neskrblíme!
Babička Turnerová už dojedla.
Dojedla jsi, babičko?
Ano, dojedla.
Tak nás tedy zítra opustíte?
Ano, přesně tak. Ráno pojedeme s bratrem do Oregonu.
Oregon? Máte tam někoho?
Tak si naberte, paní Hallidayová! Babička dojedla.
Ne, ne tak docela.
Můj bratr má.
Jen jim to pověz, Alice. Nestyď se.
Má skvělé zprávy.
Já…
Budu se vdávat. Vypadá to tak.
Za Gilbertova kolegu.
Je zámožný.
Nevíte, jestli se budete vdávat?
Copak nepožádal o ruku?
On… No…
Požádá ji o ruku, až se poznají. Alice u něj určitě obstojí.
Bude to skvělý pár.
Máme společnou obchodní příležitost
a on prohlásil, že by se rád oženil.
Když chce, umí Alice být velice společenská a atraktivní.
Ne vždy ale chce.
Já si myslím, že je jako obrázek.
Budete nám moc chybět, slečno Longabaughová.
Vy i pan Longabaugh,
ale samozřejmě i jeho pejsek,
malý Prezident Pierce, Bůh mu žehnej.
Kde vůbec je?
Gilberte?
Ano, sestro?
Už dva lidi se mě ptali na Prezidenta Pierce.
Ptali?
No… Stěžovali si.
Na co?
Na ten štěkot.
Aha. A proč tobě?
Asi si mysleli, že je to můj pes.
Nevím, co říci. Prezident Pierce je citlivý.
Větší zvířata ho rozčilují.
Téměř všechna zvířata jsou větší.
A co s tím?
Lidé…
se ptají, jestli bude celou cestu štěkat.
A jestli bude?
Existují majetková práva. Můj majetek štěká. Tak to je.
Cos jim řekla?
No…
Něco jiného.
Nechci si ani představit, cos jim řekla.
Alice, někdy musíš lidem říci, jak se věci mají.
Madam?
Slečno?
Upřímnou soustrast.
Vrátíte se?
Vrátíte se, nebo…?
Ztratili jsme ho.
Je mi to moc líto.
- Seženu rýč. - Ještě včera ráno…
mu nic nebylo.
- Cholera je rychlá. - Pojede zpátky?
Pojedete zpátky, slečno?
Nebo zůstanete s námi?
Zpátky nebo dál s karavanou?
Zpátky…
Kam?
Nikoho nemám.
No…
Seženu ten rýč.
Chcete ho nějak označit?
Tak jdeme.
Stejně je lepší, neupozorňovat indiány.
Nás nechávají na pokoji.
Útok na karavanu je náročný.
Ale hrob by vybrali.
Najala jste si někoho, ne, slečno Longabaughová?
Ano, Matta.
Zvládne vaši skupinu.
Stejně jako doteď.
Gilbert nic nedělal.
Vždycky můžete zavolat mě nebo pana Arthura…
- Slečno? - Nevstávejte.
Potřebuji radu, pane Knappe.
Ale ovšem, slečno.
Dáte si s námi večeři nebo kafe?
Ne, děkuji.
Ten chlapec, Matt,
bratr mu prý slíbil polovinu odměn už ve Fort Laramie.
- Kolik to má být? - 200 dolarů.
200 dolarů je polovina?
Ano.
Druhou polovinu v údolí Willamette.
- Tučný prachy. - Je to přemrštěné.
Opravdu?
- Tučný prachy. - Nevymyslel si to?
Když váš bratr už…
Já nevím.
Gilbert nebyl dobrý obchodník.
Jeho podnik v Iowa City zkrachoval
a předtím zase…
Zažil jen zklamání.
Jsou to tučný prachy.
Mám další problém.
Nemůžu ve voze najít peníze.
Gilbert je musel mít ve vestě.
Takže je má pořád u sebe.
- Je to půl dne cesty. - Kam?
Jak ho najdeme?
To nepůjde.
Do Fort Laramie se s ním nehádejte.
A potom?
No…
Můžu si s ním promluvit.
Uvidíme, jestli si to povídání rozmyslí.
400 dolarů? Já vám nevím…
Budu si to muset promyslet.
Slečno? Můžu na chvilku?
Jistě, pane Knappe. Dáte si něco?
Ne, díky, už jsem měl.
Je to trapné, slečno, ale…
lidé si stěžovali na vašeho malého…
Prezidenta Pierce?
- Určitě je to váš pes. - Není.
- Slečno? - Patřil panu Longabaughovi.
Já vím, jak strašné to je. Nevím, co dělat.
Myslel jsem, že je váš.
Tak to bude jednoduché.
Mám ho utratit, slečno?
Dobře. Ale… nemohli bychom ho prostě zahnat?
To nejde.
Jsme jeho zdroj jídla. Sledoval by nás.
Vlci by si s ním hráli,
než by ho sežrali.
- Bude to mít rychle za sebou. - Ano, chápu.
Hned to zařídím.
Nerad vám to říkám…
ale mluvil jsem s Mattem
a nechtěl ustoupit.
Děkuji, pane Knappe, vážím si, že to pro mě všechno děláte.
Tak jdeme, pejsku.
Postavil jsem Prezidenta Pierce na zem…
ale jak jsem vystřelil, uhnul.
Zmizel směrem pryč.
Nejspíš jsem ho netrefil.
Měl jsem to svěřit panu Arthurovi.
Ten nikdy nemine.
- Nečekal jsem… - Bylo to od vás hezké.
Nemyslím, že ho ještě uvidíte.
Promiňte, nerada obtěžuji…
Ale vůbec, slečno Longabaughová.
Omlouvám se, pane Knappe,
že vás ruším při večeři,
Jen klid, slečno.
Řešit problémy v karavaně je mojí povinností.
Situace se ještě zhoršila.
Ten kluk, Matt, chce, abych mu potvrdila, co si domluvil s bratrem,
abych mu slíbila výplaty ve Fort Laramie i v Oregonu.
Jinak prý odjede pryč.
Přidá se k první protijedoucí skupině.
A opustí vás.
Opustí vás a vy zůstanete u vozu sama.
Ano.
Ale, ale…
- Ano, ale… - Posaďte se.
- O tom si musím promluvit. - Nelíbí se mi to.
Jenže nevím, jestli není v právu.
Přece jen je to jeho práce.
Je od vás hezké, že vidíte obě strany.
Co bych měla dělat, pane Knappe?
Mám přiznat, že nemám peníze? Je to správné?
Slečno Longabaughová…
Nemůžu váš vůz za toho chlapce převzít.
- Pan Arthur… - To od vás nežádám.
Ne, byl to můj nápad, ne váš.
S panem Arthurem musíme hlídat karavanu.
Střídáme se, jeden vpředu, druhý vzadu.
Můžete mi jeden den věřit?
Ovšem, jak to myslíte?
Ujistěte toho chlapce.
Budu o tom přemýšlet.
Mám nápad, a možná ho budete mít za šílený,
- ale já si myslím opak. - Určitě není šílený.
Uvidíme.
Dejte mi jeden den. Proberu to s panem Arthurem
Zítra vám to vysvětlím.
Jestli nebudete souhlasit,
přijde ten chlapec jen o jeden den práce.
Zdravím, příteli.
Co je horší? Prach nebo bláto?
Obojí.
Podívej…
Chtěl bych požádat o ruku slečny Longabaughové.
Fakt?
Jo, a…
jestli přijme…
usadím se v Oregonu.
Byla by to moje poslední karavana.
Zařídím si ranč.
Uvidíme, co ona na to.
Tak já zas pojedu dopředu.
Jestli se nechceš vyměnit…
Ne.
- Tak zatím. - Jojo.
- Slečno… - Dobrý večer, pane Knappe.
Mohli bychom si promluvit?
Tak co váš šílený nápad?
Ano…
Než vám ho prozradím, můžu se na něco zeptat?
- Jistě. - Co máte v Oregonu v plánu?
Sama nevím.
Gilbert tam někoho zná… znal.
Pan Vereena, majitele ovocného sadu,
možná i několika, a k tomu dovozní společnosti.
Neřekl jasně, jak se s panem Vereenem znal,
ani o své případné pozici.
Nerada bych špinila památku svého bratra,
ale dost možná ji přeceňoval.
A zájem pana Vereena o mě…
Bojím se, že je pouze spekulativní.
Aha.
Takže není jisté, že se jedete vdávat.
Nic není domluvené.
Ne.
Dobře…
Můj nápad je…
A přichází s nejvyšší pokorou.
Navrhuji převzít dluh vašeho bratra vůči tomu chlapci a…
a požádat o vaši ruku.
Říkám to s pokorou.
Přepadl jsem vás…
- Omlouvám se. - Ne, ne!
Měl bych vysvětlit, co mě k tomu vede, abych nevypadal jako nevychovanec.
O něčem jsem přemýšlel.
Už 15 let jezdím s karavanou.
Z toho 12 s panem Arthurem. Ten je špičkový.
Špičkový. Ale… stárne.
Ráno se dlouho probírá,
- jak spí na zemi… - Ovšem.
Nemít rodinu, přesávat na zemi…
- To nemůže být snadné. - Když se na něj dívám…
Já sám jsem dospěl do věku,
kdy se buď usadím a ve stáří o mě budou pečovat děti,
nebo je mít nebudu.
Promeškám to.
Ano…
Tak jsem si říkal,
potkat hezkou dívku nebo vdovu…
možná bych mohl…
- Ano. - projevit zájem…
Ano, chápu to.
Ano.
Znáte zákon o usedlících z roku 1872?
Neznám.
Každý osadník může získat 320 akrů půdy.
Manželský pár dokonce 640.
Ve Fort…
Ve Fort Laramie je pan Burgeois, který může manželství posvětit.
Jste pobožný?
Ano.
Jsem metodista.
A vy, slečno?
Já jsem episkopalistka.
Jaké je vaše křesťanské jméno, pane Knappe?
William.
Jsem Billy Knapp.
Já jsem Alice Longabaughová.
Teď je řada na mě, abych se rozmyslela.
Ovšem.
Takže…
Takže chlapci zatím řekneme,
že dostane zaplaceno?
- Co to děláš, Israeli? - Jdu pozpátku.
Půjdu tak až do Oregonu.
- Nech toho. - Proč?
Říkám, abys toho nechal.
Nech toho!
Polední přestávka!
Děkuju.
Nechoďte tak daleko od karavany.
Je to jako volné moře.
Snadno se ztratíte, slečno.
Chtěl jsem ještě říci…
Alice… Abych nevypadal, že mi jde jen o praktické důvody…
Jestli chceš mou nabídku odmítnout,
jde to vyřešit i jinak.
Najdeme někoho u ostatních vozů
a zaplatíme mu vašimi voly.
Dostaneme tě do Oregonu, o to se neboj.
Nechci být jediným východiskem.
Myslím, že tu nabídku přijmu.
Dobře.
A nemyslím, že je to jen z rozumu.
- Tak dobře. - Takový byl můj bratr.
Neměl s tím úspěch.
Bylo to pro něj frustrující.
- Mrzí mě, že jste o něj přišla. - Ano.
Ale je se Stvořitelem.
Je mu dobře.
Ano, na zemi to měl těžké.
Musím říci, že ani já jsem to s ním neměla snadné.
Znervózňoval mě.
Nebyl to strach, neublížil by ani mouše, jen…
jsem byla neklidná.
Sžírala mě například představa pana Vereena.
A ty…
S tebou se tak snadno povídá…
Snad spolu budeme spokojeni.
Doufal jsem v to.
Ano, Williame.
Pojďte, tlačte!
Tak nakonec…
Zdá se, že slečna Longabaughová mou nabídku přijme.
Zvládneš to i sám.
O tom nemám pochyb. Bude po tobě poptávka.
Kde mám, sakra, pouta?
Aha, tady jsou.
Ten chlap je hotový div.
V prérii čte jako v knížce.
Viděl jsem, co v přírodě pozná.
Jestli jsme od Boha dostali pět smyslů,
pan Arthur dostal navíc šestý.
Ale stejně… Je starý.
Nevím, jak na tom bude.
Cítím se trochu špatně.
Na prvním místě je domácnost.
- Ano, ale… - Promiň.
Neměla bych to tak shazovat.
- Ano. - Gilbert měl pro každou situaci úsloví.
Kapku moudrosti.
Byl si vším jistý.
Byl pro otroctví?
Jak… Aha.
Ano, obdivoval prezidenta Pierce.
Měl pevné politické názory.
I názory obecně.
Měl mi za zlé, že jsem nemastná neslaná.
Nikdy jsem nebyla rozhodná.
Asi je to chyba.
Nemyslím, že by to byla chyba.
Ani trochu.
Nerozhodnost…
Ta je v dnešním světě potřeba.
Jen všichni společně si můžeme být jistí.
Ano.
Jistota ohledně toho, na co si můžeme sáhnout,
jen ta je opodstatněná.
Během let, z dávné minulosti,
které jistoty přežily?
A přece chceme honem vytvářet nové.
Hledáme jejich pohodlí.
Jistota…
To je ta jednoduchá cesta.
Měla jsi pravdu.
Těsná je brána…
…a úzká cesta.
Přesně tak.
- Co jste našel, pane Arthure? - Koně. Jeďte dál.
Promluvím si s panem Knappem.
Kde je ta ženská?
Slečna Longabaughová, kde je?
- Šla tam. - Tam? A proč?
Nevím, slyšela toho čokla. Prezidenta Pierce.
- Co jsou zač, pane Arthure? - Psouni.
- Nejsou rozkošní? - Madam, měli bychom…
Prezident Pierce neví, co jsou zač,
jestli je má honit jako veverky
- nebo jestli jsou taky psi. - Slezte.
- Pane Arthure? - Honem dolů!
- Slezte! - Pane Arthure!
Sedněte si za tu vlnku.
Ale vždyť…
Dělejte, co říkám.
- Nevrátíme se? - Ne tak docela.
Čeká nás boj.
Neodpověděl na znamení míru.
A jen tak odsud neutečeme.
Je to jen jeden divoch.
Jen se podívejte znovu.
Jsou to válečníci a my jsme snadná kořist.
Naběhnou na nás.
Nory psounů jsou překážkou i pro ně.
Oni neumí bojovat.
Z obou stran bych je nezvládl,
ale oni pojedou společně, blbečci.
S dovolením, slečno, k zemi.
Prosím.
- Ne… - Tak si to vezměte!
Jsou tam dvě kulky. Ne na indiány.
Když to bude špatný,
zastřelím nás oba, to nebude problém,
ale jestli mě dostanou, musíte to zvládnout sama.
Přiložíte ho sem, abyste neminula.
- Ne, ne! - Není čas, slečno Longabaughová!
V zajetí by to bylo horší!
Servou z vás šaty a užijou si,
pak vás natáhnou jak nevydělanou kůži, proženou vám trupem kůl,
a to není všechno. Věřte mi, že to nechceme.
Ještě máme šanci.
Ale jestli ji promrháme,
víte, co dělat.
To nás má vyděsit.
Ale nás to nezajímá, co?
Ne, pane Arthure.
Ten uprostřed je hlavní.
Kdybych ho zastřelil, ztratí hlavu a pomstí se nám.
Každopádně to bude dobrej boj.
Psouní nora!
Teď už vědí, na čem jsou.
Tentokrát půjdou na jistotu.
Jste v pohodě, slečno?
Ano, pane Arthure.
Až do večera nevydržej.
Teď se uvidí.
Tak pojďte.
- Pane Arthure? - Vydržte, slečno.
Ale ne…
Chudák holka.
Bývala by nemusela…
Bože…
PAN ARTHUR NETUŠIL, CO ŘÍCI BILLYMU KNAPPOVI.
AŤ SLYŠEL NEBO NE, VOZKA NEZASTAVIL.
PO SMRTI
LOVCE KOŽEŠIN PROBUDIL POCIT PADÁNÍ…
Molly se milého zeptala, s úsměvem na tváři,
pojedou-li na prázdniny,
pluli z ostrova Man.
Přistáli až v Londýně,
tam se Molly ztratila v moři nápadníků.
A dodnes ji nenašli.
Neviděl jste někdo Molly?
M, O, L, L, Y
Neviděl jste někdo Molly?
Pokuste se ji najít.
Není to kost a kůže,
ne, její figuru zná celý kraj,
Neviděl jste někdo Molly?
Molly z ostrova Man.
Omlouvám se. Nechtěl jsem vás probudit.
Neprobudil.
Já jsem totiž nespal.
Ach tak. Rozumím.
Omlouvám se, pokud jsem někoho vyrušil.
- Kolik nám zbývá? - Už to vůbec není daleko.
Jedeme rychle.
Ještě jste ve Fort Morgan nebyl?
Já? Ne.
- A vy? - Ale ano, mnohokrát.
S nákladem.
On je váš?
- Jako kohokoliv jiného, ne, Clarenci? - Jako kohokoliv.
- Někdo blízký? - Někomu možná ano.
Vy jste ho neznal?
Jen ke konci.
Ne, ve Fort Morgan jsem ještě nebyl.
Byl jsem málokde.
Jsem lovec kožešin. Poslední roky žiju sám.
Ale občas nosím úlovek do města.
Prodám ho, zastavím se na kus řeči.
Musíte občas mluvit, i když žijete v divočině.
- Pravda. Jde o cvik. - Mluvil jsem s každým.
Většinou v saloonu, dokud mě neposlali jinam.
Dává to smysl? Byl tam jen jeden saloon.
Barman tvrdil, že jsem nudný.
Nudný! Já?
Povídání z hor jsou prý nudné…
Sestoupil jsem dolů,
předtím měsíce nemluvil, měl jsem tolik co říct!
Tolik jsem toho zažil, tolik příběhů!
Ale dlouho jsem tam nebyl sám.
Měl jsem choť,
tvrdou ženu z kmene hunkpapských Siouxů. Žili jsme spolu.
Přece jen to byla dáma.
Žili jsme spolu, roční období se střídala,
zvěř táhla z místa na místo.
To poslední ji nezajímalo.
Její povinnosti byly doma.
Já chodil lovit, ona činila kožešiny.
Nemluvili jsme.
Neuměla anglicky a já zas to jejich brebentění.
No, nemluvili…
Někdy jo, pořádně dlouho,
každý ve svém jazyce, aniž bychom si rozuměli.
Zvuk lidského hlasu člověka uklidní,
když je zavřený v horském srubu
a slyší jen šustit vítr
a sníh padající z přetížených větví.
No, nerozuměli jsme si…
Ale nebylo to úplně marné.
Dokázal jsem číst tón jejího hlasu
a výraz její tváře,
city, které do své řeči dávala.
Často se na mě rozčilovala. Zřídkakdy jsem věděl, proč.
A potom odešla.
- Miloval jste ji? - Ani nevím.
Nevím ani, jak se jmenovala.
To, jak mluvila, jak jí obličejem probíhaly pocity,
mi pomohlo si uvědomit…
že lidé jsou jako fretky, jako bobři.
V podstatě stejní.
Jeden jako druhý.
Určitě je to tak i někde v Siamu.
Lidé nejsou stejní.
Jsou dva rozdílné druhy.
A to, madam?
- Šťastlivci a nešťastníci? - Ne, silní a slaboučcí.
Ti, co snadno srazíte a ti, co se vám postaví.
To jsem nemyslela. A vy to dobře víte.
Ale ne, všichni jsou stejní.
Leda lovci a měšťáci.
Slušní lidé a hříšníci.
Nebuďte hlupák.
Hlupák?
Já vím, nudný hlupák.
Nejste první, od koho to slyším.
Ani za mák vám nevěřím, dámo,
co se dělení lidí týče. Lidi jsou jako fretky.
Lidé nejsou fretky.
Říkám, jak to stojí v samotném Písmu.
A neříkám to pro nic za nic.
Můj manžel, Dr. Betjeman, byl expertem,
profesorem morálky a duchovní hygieny na chatauqské univerzitě, nyní v důchodu.
- Morální hygienu… - Znám jeho poznatky.
Účast na jeho přednáškách byla působivá.
Byl… Je považován za experta na poli duchovního zlepšení se.
Jákobův žebřík?
Zlepšení se?
Pochybuji, že byste se kdy zabývali zlepšením vlastní duše.
Já se zlepšení nebráním,
ale mám na to moc práce s pastmi.
Váš manžel s vámi necestuje…
Nějakou dobu žijeme odděleně.
Byl… na východě.
Držela ho tam nemoc, ale teď se znovu setkáme.
- Bude to radostná událost. - Čeká ve Fort Morgan?
Ano. Tři roky jsem žila s dcerou a zetěm.
Rodiče by neměli obtěžovat v domě svých dětí.
Já je neobtěžovala.
- Byla jsem v domě vítána. - To jistě říkala,
ale bezpochyby jste si všimla jejího výrazu,
který říkal, jak poznamenal ten nudný muž, jak jste nechtěná.
Každý z nás má život.
Každý svůj vlastní.
Nic o mých domácích poměrech nevíte.
Každý z nás by měl hrát svou vlastní karetní partii.
Jednou jsem hrál karty s mužem jménem Cipolski.
- Už je to dávno… - Byl to Polák?
- Byl Polonais, oui. - Taky jsem jednoho znal.
Hráli jsme karty, já jsem složil.
ale jich pět zůstalo.
A Cipolski mi povídá: „René, hraj za mě,
já musím vykonat mes nécessités.“
Své potřeby.
Říkám: „Nemůžu za tebe sázet.“
A on: „Vždyť se přece známe.
Hraj, jako já.“
Říkám mu, že je to impossible, no?
Jak člověk sází, závisí na tom, jaký je,
jak vidí poker, než tu sázku vloží.
Za vás bych nesázel. Pourquoi pas?
Tak dobře vás totiž neznám.
Každý z nás hraje sám za sebe.
„Ne, Cipolski,“ řekl jsem.
Jsme sice přátelé, ale tak důvěrní nikdy nebudeme.
Ale byli byste. Lidi jsou jako fretky.
- Lidé nejsou fretky. - Nerozumíte mi, mon vieux.
Do určité míry se můžeme poznat, oui, ale úplně? Impossible!
Poker je hazard.
Váš život je plný neřesti, prohýřil jste jej,
a jistě se v tom oboru vyznáte,
ale závěry, které taková existence vyvodí,
lze použít na poctivý život.
Život je život.
Karty vás všemu naučí.
Vy, madam, mluvíte o životě se svým čekajícím manželem,
letíte za ním s jistotou, že vás stále bude milovat.
Bon, po třech letech.
Byl v něm plamen lásky. Jestli vytrval, nevíte.
Slušní lidé navazují stálé vztahy.
Slušní lidé jsou věrní. Ostatním i sami sobě.
- Změna je život. - Taková troufalost!
- Prý, že mě dcera s manželem nemilují… - Jestli vůbec někdy.
Bez urážky, madam.
Jde mi jen o to, že lidské vztahy mají hranice.
A slovo „milovat“ může mít mnoho významů.
- Zadržte, pane. - Já vím, co znamená!
Váš muž býval profesorem, oui, pedagogem?
Řekla byste, že byl charismatický?
Byl. Je!
Bon, láska je pro takové lidi něco zcela jiného,
kdo ovládá milující dav, nechá ze sebe lásku vyloudit podřízeností.
Já z Dr. Betjemana lásku neloudila!
Nikomu nepodlézám.
Manžel mi svou lásku dal a vytrval.
Každý z vás cítil něco jiného.
Oblíbení lidé přijímají lásku jako poklonu,
zatímco opětují ji jako čestný dar.
Jeho láska má obrovskou hodnotu.
Ale vy, madam, vy ji náležitě nepřijmete,
vy po ní skočíte jako žebrák!
- Nemusel jste… - No dovolte!
Velikán, obdivovaný muž,
samozřejmě přijme i cizí lásku z řad obdivovatelek.
A proč ne, je li pohledná.
Je to jiný druh lásky než ta domestique.
- Ve Francii říkáme… - Vy jeden…
- ohavný… - Jen klid, dámo!
- nemravný… - Klid, je to Francouz.
Má z tebe záchvat, Frantíku.
- Zastavte dostavník. - To nejde.
No tak, jsme přece pasažéři!
- Vozka nezastaví. - Musí!
Vozko!
Vozko, slyšel jsi?
Vozko, stát!
Vozko! Merde!
Nezastaví.
Taková jsou pravidla.
Jste v pořádku?
Prosím, nechte toho!
Jen jsem se procházel
tam u jezera,
jen jsem se procházel před polednem.
Koho náhle jsem spatřil, byl to můj druh.
Zabalen ve flanelu,
smutný měl osud,
vykročil jsem k němu
a otázal se:
„Nač máš ten flanel, proč jsi jako stěna?“
„Mé tělo je raněno,
veliké neštěstí
to vše rukou dívky,
k níž mé srdce tíhlo.
Kéž by mi to řekla,
než mě ranila,
kéž by mi to tehdy prozradila.
Dost možná jsem měl tu jednu pilulku…
Však teď jsem sťat
v nejvyšší slávě.
Vem šest krásných děvčat,
ať nesou mou rakev,
a šest krásných děvčat,
ať nesou můj závoj.
Dej každé z nich
kytici růží,
aby nic necítily,
tam z mého lože.“
Omlouvám se.
Pokaždé to zpívá. Pořád mi to dělá.
Člověk by si myslel, že v našem oboru
bych byl krapet…
V jakém oboru?
Rád říkám, že jen sklízíme.
Sklízíme duše.
Pomáháme lidem, kteří jsou odsouzeni ke sklizni.
- Jste lovci hlav. - Jdete na to zpříma!
Tak kruté! Dobře, jsme lovci hlav.
Je to ohavný titul. Nejde přece o obohacení se.
Nedostal švec zaplaceno?
Je to poctivé povolání.
Takže toho na střeše hledali?
Ano, pana Thorpa usilovně hledali.
Alespoň podle výplaty.
- Co udělal? - Netuším.
Záleží na tom? Jak jste řekla,
existují dva druhy lidí.
V našem oboru jsou to živí nebo mrtví.
Takže berete i živé?
To jsem neřekl.
Já taky živé neberu.
Je to jiný obor, navíc pracuju sám…
Ano, my jsme duo, tandem, tým.
Je tak snadné odvést pozornost…
To je můj úkol, přijdu s příběhem,
přátelským hovorem, písničkou,
a Clarence se ujme té rány.
- Měli byste ho vidět, je fakt dobrej. - Ne, to on.
Ano, ránu zvládnu.
Pan Thorpe, typický případ.
Pověděl jsem mu příběh o nočním návštěvníku.
Venku někdo je. Klepe na dveře!
Ne, neotevírej, matko! Jaká živá bytost by v takovém nečase byla venku?
Ten příběh znáte.
Ale lidé se jich nikdy nenabaží. Jako děti.
Nejspíše vztahují příběhy sami k sobě.
Každý o sobě rád slyší.
Alespoň dokud jsme postavami, ale postavy nejsou námi.
Zvláště na konci.
Noční návštěvník dostal jeho, ne mě.
Já budu žít věčně.
Musím říci…
Je zajímavé, pozorovat je, když má Clarence hotovo.
Jak se s tím vypořádají.
S cestou.
Passage?
Odsud tam.
Na druhou stranu. Sleduji je,
jak se před cestou snaží najít ve všem smysl.
Rád se jim v té chvíli dívám do očí.
Rád. Moc rád.
- V čem hledají smysl? - Ve všem.
A stává se…
že ten smysl naleznou?
Jak bych to mohl tušit? Jsem pouhý divák.
Vida, Fort Morgan.
Předpokládám, že všichni bydlíme v hotelu.
Včetně pana Thorpa, dnes už nebudu šerifa obtěžovat.
Pan Thorpe bude bydlet u tebe, Clarenci.
- Já se na to necítím. - Jak chcete, šéfe.
Mohli bychom ho nechat v salonku.
Jako malé překvapení pro hosty.
Dáme mu noviny a sklenku portského.
Ty nemehlo!
Promiňte, pane.
Omluvte se spíš panu Thorpovi.
Pardon, pane Thorpe.
Žerty stranou. Půjde k tobě, Clarenci.
Jak chcete, pane.
Chrápat nebude, neboj.
- Nebojím se, šéfe. - Ne, to ty nikdy. Je to tvá ctnost.
Děkuju.
Tak, a je to.
- Jen jděte. - Ne, après vous.
Dámy první.
Kdo mi pomůže vystoupit?
Podrží někdo dámě dveře?
Dr. Betjeman čeká.