נראה לי שהולכים לפה. ממש כאן, לא?
היי.
הוא בטח מסתער על בר ארוחת הבוקר.
לא.
בסדר.
אז...
-מה אנחנו עושים? למה באנו? -כדי לאכול פה ארוחת בוקר.
למה?
קרל שהה פה אתמול בלילה. לכן אנחנו נפגשים פה.
אז איפה אבא? הוא כבר פה?
עם מי חשבת שדיברנו?
אני לא...
הנה הוא.
מה איתו? מה שלומו?
אני לא יודעת למה הוא התעקש לנהוג בעצמו כל הדרך.
אלוהים.
הוא לא מוכן להרכיב את מכשיר השמיעה שלו.
-נראה לי שהוא לא ישן כבר כמה ימים. -14 מעלות בשיקגו,
ופה מינוס עשר מעלות.
-בסדר, אבא. חכה. -איך מסבירים את זה?
-אנחנו לא שומעים אותך. מר? -סליחה.
תודה.
-מה נשמע, ילדה? -היי, אבא.
כן, כן!
הוא כבר קם?
כן! בחיי, הוא ער. מתי הגעת?
לא יודע, אולי בחמש בבוקר.
חמש בבוקר. עם שחר, עם שחר.
-אתם נכנסים? -כן.
-בואו. -בסדר.
-סליחה. -יש להם...
מה יש להם? רק רגע, לא שומעים אותך.
בסדר, רק רגע. המכונית... בסדר, יופי.
מה יש להם, אבא?
יש להם פה בופה נהדר.
הכול. כל מה שיש לאכול.
קרל כבר אוכל את הוופל השלישי שלו.
-נשמע טעים. -כן.
ברוך הבא.
היי, אבא.
אני לא... אני לא יודע אם אני מוכן.
בסדר.
קדימה, אבא.
-להתראות. -נכניס אותך פנימה.
כן.
מה?
אני שמחה שבאת.
-ברור שבאתי. -כן.
היי, קרל.
-היי, אל. -היי.
היי.
-מה שלומך? -אני בסדר.
היי, קרל.
-מה שלומך? -את יודעת.
-איך אני אמור להיות? -כן, כן.
-היי. -היי.
רוצה וופל?
לא, לא. תודה.
תראי, הם בחרו בתעמולת ימין קיצוני
כערוץ החדשות שלהם.
-קרל צופה בערוץ הזה, זהירות. -אני יודע.
-מדי פעם, גם אני. -לא נכון.
כן. זה מידע, דן.
עם מי הוא מדבר?
מי יודע? הוא כל הזמן עסוק.
-דני! -כן?
בוא לפה.
-אולי את תלכי? -לא, הוא רוצה אותך.
קדימה, פנתר.
-כן? -תגיד לקרל שאני צריך אותו בטלפון.
-קרל. -זה טרי.
אבא שלי רוצה שתדבר עם מישהו בטלפון.
-מי זה? -נראה לך שהוא מספר לי משהו?
-אני אשים עין על הוופל, קרל. -טוב.
-תודה. -אין בעיה.
אני יודעת.
אני חייבת לעשות יוגה היום.
אני אעלה במשקל בסוף השבוע הזה. אני כבר מרגישה את זה.
טוטו, אנחנו כבר לא בקנזס.
לא, אנחנו במיזורי.
כן.
אני לא מבין. בתור אבא שלה,
אתה רוצה לומר לי שאין לי שום השפעה בנושא?
אתה מדבר שטויות!
הנה הבעל!
הלו?
זה הבעל.
-"מדבר הבעל". -מדבר הבעל.
רק רגע.
-"זה הבעל"? -הלו?
יופי.
-הבלש פרנצ'טי? -נהדר.
מדבר קרל מולר.
גלו את קולומביה מיזורי היפהפייה
לא, לא. זה היה האבא.
"המקום הזה דורג כמספר שתיים
"במקומות הטובים ביותר למגורים.
"אבל הוא לא הגיע לדירוג 100 המקומות הטובים
-"מאז 2006". -טוב, ביי.
כן. הוא אמר שאנחנו לא יכולים לראות את הגופה.
דרך אגב, אני...
דיברתי עם...
הבחור ממתחם המגורים, המנהל.
-הוא אמר שנוכל לבוא למשרד. -כן?
והוא...
הוא יראה לנו את הדירה.
ובכן...
מתי זה היה?
ניסיתי לתפוס אותו בטלפון כל הבוקר.
דיברתי איתו בזמן שחיכיתי לכם.
בסדר, לעזאזל.
אני...
-הולך לאכול את הוופל ההוא. -טוב.
למה שהוא לא ייתן לנו את הכתובת כדי שפשוט נפגוש אותו שם?
כי אז הוא לא יהיה האחראי ולא יהיה לו מה לעשות.
-כן, זה באמת... ממש... -כן.
אפשר לעצור לקנות תה איפשהו?
היה רק קפה מחורבן בבופה הזה.
היה שם תה. לא היה שם תה, אל?
זה לא היה תה, זה היה ליפטון.
-היא צריכה קודם לפתוח, בסדר? -תודה.
טוב.
תצחקו כמה שאתן רוצות.
אני לא אשרוד פה בשממה.
על מה אתה מדבר? נולדת פה.
-אני נולדתי בקנזס סיטי. -זה עדיין במיזורי.
-ובחרתי לעזוב. -היית בן שנתיים.
הייתי ממש משכנע.
אין פה סטארבקס? לא אמור להיות סניף של סטארבקס כל ארבעה קילומטרים?
-זה לא חוק? -לא.
לא נראה לי שמותר לנו לערוך עצירות ללא רשות, דניאל.
הנה קרל.
זה לא קרל.
לא?
לא, זו משפחתית אפורה. המשפחתית שלו שחורה כזו, של אמהות.
-מתי דיברתן איתה בפעם האחרונה? -אני?
כן, שתיכן.
הנה קרל.
אתם תסעו אחריי, נכון?
כן, כן, כן. אבל עוד לא.
-קרל! -חכה!
מה?
-תחזור, קרל! -אני חוזר.
אלוהים אדירים.
-כן? -צריך לחכות לאבא, לא?
-כן, לאן הוא הלך? -חשבתי שאתם ביחד.
לא.
הוא לא החנה לידך?
-אני לא יודע איפה הוא החנה. -טוב, אז צריך לחכות.
הוא החנה מאחור.
-בסדר, בסדר. -הנה הוא בא. אלוהים.
הנה הוא.
-מעולם לא ראיתי אותו ככה. -אלוהים.
-לא להילחץ. -לאט לאט!
היי, אבא.
-אתם נוסעים אחריי ואחרי קרל, כן? -כן, בהחלט. עכשיו, אנחנו...
אלוהים, זהירות על המכונית. זהירות על המכונית הארורה.
אלוהים!
-הכול יהיה בסדר. -בסדר.
טוב, קדימה.
מה קרה לך, ליצן?
-סע אחריי, אני מכיר את הדרך! -כן, אתה מכיר את הדרך!
כן, כמו שאתה מכיר את דרך החיים.
קדימה, סע לפניי!
-נראה לי שאחגור את חגורת הבטיחות. -זה לא אמור להיות כל כך קשה.
-למה הוא עוצר? -יש עוד מכונית.
כן, אבל היא אומרת לו לנסוע קודם.
למה אתה מחכה, לעזאזל?
האל מסביר באמצעות ההמחשה הפשוטה של הנישואין
את אהבתו ורינתו כאשר הוא רואה אנשים הנכנסים עימו לברית מקודשת.
הבשורה על פי מתי, פרק כ"ב, פסוק כ"ט.
למען האמת, חתונה נוצרית היא ההמחשה הכי טובה בעולם
של היחסים בין ישו הנוצרי לבין הכנסייה...
לעזאזל.
טומי. כן.
כן, שמתי לב הרגע.
אני יודע. סליחה.
כמה רחוק אתה?
בסדר, אני עוצר. כן.
כן, אני אחכה לך ואז אצא כשאראה אותך, בסדר?
טוב, להתראות.
לכל הרוחות. לעזאזל.
בסדר.
-איך הייתי אמור לדעת, לעזאזל? -אתה לא טלפת.
אמרת שאת נשארת ללילה אחד וזהו.
אני יודעת, אבל לא ידעתי
שאמא תתמוטט ותזדקק לחזור לטיפולי הכימותרפיה.
בסדר, אז למה שלא פשוט אוריד אותך בבית החולים,
אלך הביתה להיות עם הכלבים
ואדאג שאחותי תטפל בהם בסוף השבוע?
אחר כך אחזור לקחת אותך.
הכלבים לא אוהבים אותה.
למה זה תמיד חייב להפוך לכזו דרמה, לעזאזל?
-אני לא יודע מה עוד לומר לך. -שום דבר. זו אשמתי, כרגיל.
מה לעזאזל? חשבתי שאתה הולך לעבור בכל הרמזורים האדומים בעיר!
-מצטער, טומי. -בהחלט.
טוב, תקשיב. אם כבר עצרנו, דני אמר שהוא רוצה לשתות קפה.
אל תשאל אותי למה.
אני אכנס למקום הראשון שאראה. סע אחריי.
-בסדר. -ואל תעבור באדום!
אני מבטיח.
לעזאזל!
אתם רוצים משהו?
-לא, אני בסדר. -לא. תודה, אבא.
שום דבר בשבילי, יש לי כאב ראש מכל הקפאין הזה.
אם יש סופגניות אני אקח אחת...
בטח, בטח.
-לא אכלת הרגע? -כמובן.
מה יש? הוא שאל.
תודה, חבר.
אני אקנה תה. אתה רוצה משהו?
-אז תקנה לי קפה. -בסדר.
כן. אתה כבר לא שותה קפה?
כן, כבר שנה. בגלל הסיפור עם החומציות.
טוב. בכל מקרה, אני צריך לדבר איתך.
קיבלתי שיחה מהבלש פרנצ'טי.
-בסדר. -כן.
אז...
לא סיפרתי כלום לבנות...
או לקרל.
אני פשוט מנסה לקבל כמה שיותר מידע.
-כן, כן. אז... -אתה מבין?
זה העניין. הוא אומר שאני לא יכול...
לקבל אותו...
בגלל שאני לא הבעל.
אבל חשבתי שאמרת שהוא התקשר.
אני לא יודע מה יש בפנים, לעזאזל.
ואני לא רוצה שקרל יקרא את זה,
מה שלא יהיה כתוב שם.
בסדר.
זה פתק.
למה שלא תחזור אליו?
הוא אומר שאני לא יכול לקבל את הפתק...
כי הוא מהווה עכשיו...
חלק מחקירה.
אבל הוא אומר שאולי הוא יוכל
להקריא לי חלק מהכתוב.
אני פשוט לא יודע מה כתוב שם, לעזאזל.
ואני לא רוצה שאיש ייפגע.
אבא, זה לא מפתיע אותי.
מהרגע שהתקשרת, ידעתי במה מדובר.
עד שאדע...
אני לא רוצה להניח שום הנחות.
אני חושב שזה די ברור.
היא...
לא, לא, לא.
בסדר?
אני ואתה לא יודעים.
-תקנה לי קפה, בסדר? -בסדר.
תקנה לקרל סופגנייה.
היי, אפשר...?
כוס תה אחת?
תה שחור עם חלב בצד. או שהחלב פשוט יהיה בפנים...
קפה וגם אחת מאלה.
חשבתי שאולי נרדמתם.
תקשיבו, הגיע הזמן לצאת לדרך.
הוא אמר שצריך להיות שם בערך בשמונה וחצי, לא?
-אמרתי לו "מתישהו אחרי שמונה וחצי". -כן? בסדר.
תנסה לא לאבד אותנו הפעם, בסדר?
טומי, עליך פשוט לעמוד בקצב. תפסיק לבהות.
למה קרל מוביל? הוא מעולם לא היה שם, נכון?
לא נראה לי.
אבל את היית שם, אז מה...?
אין לי מושג.
-למה שלא נסדר את זה מחדש...? -אלי, באמת. אלי.
אל תטרחי, באמת. פשוט תתרווחי ותיהני מהנסיעה.
-הנה, קחי סופגנייה. -דני, אתה נוסע איתי!
בוא. קדימה, לעזאזל!
-חשבתי... -פשוט תירגע, תתרווח ותיהנה מהנסיעה.
בטי ואני חושבים לבוא.
נהדר.
אולי בחג ההודיה.
אתם חוגגים שוב השנה את חג ההודיה?
לא חשבתי כל כך קדימה, אבל...
מה?
אתה יודע שפיליפ אוהב מסיבות.
כן, אני יודע. פיליפ היקר שלי.
מתי אתם יוצאים מפה?
אני גמורה.
קדימה, לין. אל תגרמי לי לשתות לבד.
-כן. -מה עם התינוקות?
אל תכוון את זה עליי!
את וקים מענות עוד תינוקות?
-די! אני לא נראית טוב, מספיק. -בסדר, סליחה. סליחה.
אנחנו לא מענות את התינוקות.
-אנחנו רק לוחצות את הידיים שלהם... -אלוהים.
כדי לגרום להם לעשות פיפי.
אתן אכזריות.
במיוחד תינוקות הפד"ל.
רגע, רגע. סליחה. מה אמרת? מה המילה הזו?
פד"ל, פשוט דפוקים לגמרי.
טוב, בסדר, בסדר.
זה איום ונורא. אלה תינוקות.
אין לך מושג.
הם מפלצות קרקס קטנות.
לחלק מהם יש אצבעות או בהונות נוספות
ואנחנו פשוט אומרות, "זה צריך ללכת". ואז חותכים.
-לא. די. די! -וגם זה!
די, די!
חשבתי שאת אמורה להיות חמה ודואגת.
לעולם לא היית שורד.
היית בורח... לעולם לא! -לעולם לא.
היית בורח אחרי יום אחד, חתיכת מתרומם.
היי, זה...
-קרל, אתה רוצה עוד? -לא, אני בטח אנהג.
-קולין? -לא, לא.
קולין? הלו?
בוקר טוב.
היא לא ישנה. היא רק...
יש לך הצגה חדשה. איך קוראים לה?
"פרנקי".
-מה זה? -זה שם המחזה שלי.
אז מי זה פרנקי? חשבתי שאתה השחקן הראשי.
כן, נכון. זה שם הדמות שאני מגלם.
בסדר.
זו הצגה בריטית. היא היתה להיט בלונדון.
איך הולך לה פה?
נראה, היא...
עדיין מגששת. הקהל לא ממש...
מורגל עדיין.
לעזאזל.
אני מתה עליהם.
על מי?
-אני מתה על התינוקות. אני מתה עליהם. -אלוהים, רואים?
-הם החיים שלי. הייתי מתה למענם. -כן. אמרתי לכם, אני אנהג.
היא בסדר?
כן, כן. זה קורה לה הרבה לאחרונה.
מה לעזאזל?
זה בסדר, זה בגלל התרופות שלה. אני צריך לארגן את הדברים שלי.
התרופות שלה? ממתי?
דני, אתה רואה אותה רק כשאתה פנוי במקרה,
כשאתם לא בנסיעות, אז...
אז מה, קרל?
לעזאזל.
מה קרה, אבא?
הוא נהג בלתי צפוי. הוא מאיץ ובולם, מאיץ ובולם.
הוא משגע אותי.
לא הייתי צריך לתת לו להוביל.
למה אתה בולם?
-אני אוציא את אבא. תוכלי לעזור לי? -קדימה, חבר'ה.
תודה, מותק.
-כן, אני יודע. הנה. -מר כבר היתה שם.
-הנה. -רגע.
-הנה. -בבקשה.
-בסדר. -יופי, אז...
-אנחנו רוצים להגיע לפה. -רק רגע. לא, לא.
רגע, אתה לא יכול... חסרה לך חצי מהמפה, קרל.
-איך תסתדר ככה? -זה החצי שאנחנו צריכים.
אלוהים.
היינו צריכים לפנות שמאלה...
-לא. -זיהינו את הפנייה.
-נראה לי שזו הבעיה. -לא.
קרל.
רגע. טומי, תראה.
-מה? -אנחנו פה.
כן.
כן, כן. אני רואה.
-זהו זה. -הכול מסודר?
-כן, הסתדרנו, טומי. -הגיע הזמן, לעזאזל.
-טוב, חבר'ה. אחריי. -צריך להיות יותר חיוביים בפעם הבאה.
-אחריי, חבר'ה! -בסדר.
פשוט תסעו אחריי, טוב?
תודה, מותק.
את רשומה בצוואה.
תודה, אבא.
אתה יכול לנסוע.
בסדר. חכה, קרל!
בסדר. קדימה, קדימה!
כאן היית, מר?
כן. זה הבניין שלה. היא בקצה הקומה השנייה.
-אלוהים, אני שונא את המקומות האלו. -באמת? אני חושבת שזה מתוק.
-הייתי תולה את עצמי. -דן.
-אתה רציני? -זו רק דעתי.
באיזה סרט צפיתן?
מר, באיזה סרט צפיתן?
מי?
את וקולין, כשהייתן פה.
אני לא זוכרת. אתה יודע שהיא אוהבת סרטי אימה.
למה אנחנו מחכים עכשיו?
אבא וקרל אמרו שהם צריכים למצוא את המנהל. אני מניח שהמפתחות אצלו.
נראה לי שהיא רצתה לצפות בסרט של סטיבן קינג
ואמרתי לעצמי...
זוכרת את החברים שלה מהתיכון?
-המשפחה, משפחת הלוויות. -משפחת לינץ'.
אחד מהם היה איתי בשכבה.
היה להם ילד בכל שכבה. הם היו 11 ילדים בערך.
זוכרים את הפעם ההיא שהיא בילתה את הלילה
בבית הלוויות עם הבחור שהיה בגילה?
-כריס. -כן, כריס.
כריס היה חמוד.
מר, הוא צעיר ממך בשמונה שנים בערך.
הוא היה חמוד.
לא, לא. כריס היה בשכבה שלי. זה היה...
-מאט. -מאט לא היה כל כך חמוד.
-באנו כל הדרך מקנזס. -מה הוא עושה?
קדימה, חזרה לסיפור.
אז היא ומאט היו...
אני לא חושבת שהם יצאו ביחד,
אבל הם היו סתם ידידים, והוא הזמין אותה
לבית הלוויות. אני מניחה שאחד הילדים
תמיד היה צריך להיות שם בלילות, אני לא יודעת למה.
-הם היו צריכים לשמור על הגופות. -אני מספרת את הסיפור, לא?
-כן, אבל תספרי אותו כמו שצריך, אל. -רגע, היו שם גופות?
כן. זה בית הלוויות, בסדר? איפה ציפית שהן יהיו?
אבל זו בעצם הנקודה.
היתה להם דירה קטנה מעל בית הלוויות.
כדי להגיע אליה, היה צריך לעבור דרך אזור המטבח או המקררים
שבו שמרו את הגופות עד הטקס.
הם היו למעלה בדירה הקטנה וצפו בסרט.
קולין לא ידעה באיזה סרט מדובר.
אבל זה סיפור על חבורת צעירים שגרים בבית ישן ליד בית קברות.
-"ליל המתים החיים"? -כן.
-אלוהים.
היא מתחילה להתחרפן יותר ויותר, ובסופו של דבר היא אומרת למאט,
"אני צריכה ללכת". היא קמה ורצה במורד המדרגות.
-הגופות, הגופות. -מר, די, די.
היא כבר היתה מפוחדת לגמרי, והיא פשוט התפרצה למטבח
ונכנסה באחד ה...
-השולחנות, האלונקות. -השולחנות ו...
אלוהים, נכון.
-הגופה נפלה! -מר...
אלוהים, אני זוכרת עכשיו. נכון?
היא סיפרה לי. הגופה נפלה על הרצפה.
לא, הגופה לא נפלה.
היית שם?
היא סיפרה גם לי שהגופה נפלה, אל.
הגופה לא נפלה. זה בסדר.
תמשיכי. מה קרה?
לא, אני לא מספרת.
כנראה שאתם יודעים מה קרה, אז...
-די. -בחייך.
בחייך, אל.
-די. -בחייך, תספרי לנו את הסיפור.
-מר. -אז...
היא...
היא נתקלה בגופה, והגופה נפלה, אז היא צרחה.
זה היה בחצות. היא זינקה לתוך המכונית ונסעה הביתה במהירות של 130 קמ"ש.
זה כל כך... מצחיק.
הסוף.
זה כל כך מצחיק.
-היא אהבה סרטי אימה. -בהחלט.
-תורידי את החלון. -הנה.
בסדר, אני צריכה להדליק... רגע, רגע.
-חשבתי שאת עוזבת. -לא, הייתי צריכה להתניע כדי לפתוח.
-מה קורה? -הוא אומר שנצטרך לחזור.
למה?
אני מניח שהם צריכים לנקות שם או משהו כזה.
מה? אנחנו רק לוקחים בגדים וחפצים.
למה הם צריכים לנקות קודם?
לא יודע, אני מניח שיש שם איזה עניין.
הם צריכים לנקות משהו.
מה? אני מפספסת משהו?
הם לא רוצים שנראה את הדירה לפני שהם ינקו.
בסדר.
אז מתי נצטרך לחזור?
עוד כמה שעות.
-אלוהים. -לעזאזל.
בסדר.
טוב, שיהיה.
אני חייב לחזור לטומי, הוא עצבני.
-כן. -טוב. תודה, קרל.
-אתה בסדר, דן? -כן.
הדיינר של די מסעדה
יש לך קוצץ ציפורניים?
לא נראה לי.
אני לא יודע מה לאכול.
-מה אתה אוכל בבוקר בדרך כלל? -היי, חברים.
תרצו להתחיל עם שתייה או עם אחד משקאות הקפה שלנו?
-אפשר לקבל תה שחור עם חלב? -עם קרח?
לא, תה חם עם חלב.
בסדר. עוד מישהו?
-קפה. -קפה.
גם אני אקח קפה, בבקשה.
-אבא? -משהו לשתות?
אני...
-דיאט קולה. -כן.
בסדר, אני אתחיל עם המשקאות שלכם
ואז אחזור ואוכל לענות על שאלות.
את יודעת מה את רוצה?
-הם חזקים מדי עבורי. -בסדר.
תתעורר.
בסדר. תה חם אחד,
חלב עם קצת לימון בצד, רק למקרה שתרצה.
-וקפה לבנות. -נהדר.
קפה נוסף עבורך, אדוני.
-תודה. -ודיאט קולה.
בבקשה.
-יש לכם שאלות או...? -לא.
ארוחת הבוקר נמצאת בסוף. אנחנו מגישים אותה כל היום.
יופי.
אוכל לתת לכם עוד זמן.
לא, נראה לי שכולנו מוכנים להזמין, לא?
-כן. -כן. אני אקח...
שתי ביצים מקושקשות.
הן מגיעות בתוספת לחמניות מתוקות ולביבות תפוחי אדמה,
רצועות גבינה או גבינת קוטג'.
מי יאכל את הלחמניה שלי אם אני אקח אותה?
-קח אותה, אבא. מישהו יאכל אותה. -אני אקח אותה.
-איזה סוג של טוסט תרצה? -אני לוקח לחמניה.
אתה מקבל גם טוסט.
מישהו רוצה את הטוסט שלי?
כן. פשוט תיקח אותו, אבא. נשים אותו באמצע.
בסדר, בסדר. אני אקח טוסט.
אני אקח את מגש הטונה עם גבינת קוטג'.
-איזה רוטב תרצי? -הוא מגיע עם רוטב?
לא, אני לא צריכה...
יש לנו רוטב ראנץ', גבינה כחולה, אלף האיים, צרפתי או איטלקי.
אני פשוט אקח...
אלוהים.
-רוטב ראנץ'. -ראנץ', ראנץ'.
ומה איתך, גברתי?
אני אקח את עוגת הסובין.
-אדוני? -את בדיאטה?
-יש לכם יוגורט? -יוגורט?
לא, אין לי.
-לא נראה לי שיש לנו. -בסדר.
-אתה רוצה שאלך לשאול? -לא, לא.
אני פשוט אקח את גבינת הקוטג'. יש לכם פירות כלשהם?
אתה מתכוון לקערת פירות?
לא, אולי איזה תפוח או בננה.
לא... לא נראה לי.
תן לי לבדוק.
מה אתה לוקח, קרל?
כבר אכלתי במסעדה ההיא.
אני מצטער, אדוני. אין לנו פירות.
-בסדר. -בסדר.
אז אני אקח רק את גבינת הקוטג'.
-כן. -בסדר. מה בשבילך, אדוני?
תביא לי לחם מטוגן.
הוא מגיע עם בייקון או נקניקייה.
-נקניקייה. -נקניקיות רגילות או קציצות?
קציצות.
-הוא הרגע אכל. -אני יודע.
סליחה, סליחה. סליחה.
הנה, בבקשה. כן.
אם תצטרכו עוד משהו, קוראים לי קורט.
בסדר, קורט.
כמו ב"צלילי המוסיקה".
כן, ליזל יושבת פה איתנו בשולחן.
ממש מצחיק.
-מה מצחיק כל כך? מה מצחיק כל כך? -לא משנה.
קדימה.
בטי שומרת אותם בתיק היד שלה?
עכשיו?
בדיוק כמו אמא.
טומי, טומי, קדימה.
זה היה יוצא מן הכלל.
קיבלנו חבילה בדואר, והיא היתה כבדה בצורה יוצאת דופן.
בטי הסתכלה עליה ואמרה לי,
"מה לעזאזל?"
אפילו לא היתה עליה כתובת להחזרה.
אסור לפתוח את הדבר הארור הזה, זו בטח פצצה.
אמרתי לבטי לפתוח אותה.
שנינו הלכנו למרפסת האחורית.
-כן, כאילו שזה יהיה יותר בטוח ככה. -כן.
היו המון ממחטות בפנים.
-קולין כזו מצחיקה, היא שמה הכול... -היתה בפנים לבנה.
-מה? -אלוהים.
לבנה, בגלל זה החבילה היתה כבדה.
ולצד הלבנה היתה ציצת שיער קטנה ובלונדינית.
-כן, כן. -ואמרתי לעצמי...
"מה לעזאזל?
"מה לעזאזל?"
היא הוציאה ראש של בובה
עם איפור כחול מסביב לעיניים.
היא לא הבינה במה מדובר, לעזאזל.
ניסיתי להסביר לה מה זה.
פשוט חשבתי שזה היה כל כך מצחיק.
-רגע, מאיפה קולין השיגה אותה? -מאמא שלך!
אמא שלך שלחה אותה אליה כמה חודשים לפני כן.
לא, לא, לא.
קולין תמיד הציקה לאמא על זה שהיא שמרה הכול, נכון?
לאמא היו המון בובות עם חלקים חסרים.
אז בתור בדיחה, היא נתנה אותן לבנות שלי בקופסה בחג המולד.
קולין והבנות הורידו את הראשים ואיפרו אותם
ואז החזירו אותם לאמא.
כמובן שהיא התלהבה.
היא נשאה אותן בתיק היד שלה.
נראה לי שהן עוסקות בטקסי וודו.
בדיוק!
-למה אני אף פעם לא קיבלתי כלום? -זה קטע של בנות.
ויקי קיבלה פעם בובה?
-לא, איזה רעיון חולני. -לא!
בחייכם, בחייכם. תהיו נחמדים.
-אבא, אתה שונא אותה. -אני לא שונא אותה.
כן, אתם אנשים קשים.
קשה להיות מישהו מבחוץ במשפחה הזו.
אני רוצה להכריז הכרזה.
למה לא להכריז עליה עכשיו? לא משנה מתי.
היה לי קשה למדי בבית
מאז שאמא שלכם נפטרה.
קשה למדי, בלשון המעטה.
ובטי היתה חברה טובה ונאמנה.
אז החלטנו...
שאנחנו הולכים להתחתן בחודש מאי.
נהדר, אבא.
מקסים.
בטי ממש מתוקה.
כן, והראשים של הבובות אצלה, אז...
זה קצת כמו...
ברכה משמיים.
תודה, קרל.
תודה, תודה, תודה.
אם כבר כולנו קופצים למים, גם לי יש הכרזה.
אלוהים אדירים.
פיליפ...
ואני החלטנו לאמץ תינוק.
-אלוהים. -איזה יופי.
אני אזכה להיות שוב דודה לתינוק קטן.
מתי כל זה יקרה?
הגשנו בקשה לסוכנות אימוץ
וקיבלנו רישיון בשבוע שעבר.
-קולין ידעה על הכול. -היא היתה שמחה כל כך.
-כן. -היא היתה מתה מצחוק
-כרגע. -לגמרי, נכון?
-היא היתה צוחקת. -בטי עם הבובות.
כן. אני מקווה שאתם מוכנים להרבה לילות לבנים.
תודה.
-היי. -הנה, אבא.
לא, דניאל.
בחיי.
-כן. -כן.
-תודה. -בסדר?
אולי יש משהו במעטפה.
-דני! -כן?
אתה נוסע איתי או עם הבנות?
יש מקום במכונית שלי.
רעיון מצוין.
-דן, למה שלא תיסע עם קרל? -בבקשה.
קדימה, דן.
הוא יילך לשתות משהו. אני מבטיחה לך.
אני רק חוגר את עצמי. סליחה, קרל.
-רגע, חכי לקרל. -אפשר לצאת, חבר'ה. רגע.
-אפשר לצאת. אתה יכול לנסוע. -לא, לא, לא.
חבר'ה, חבר'ה! דן! דן!
-דן, מה לעז...? -הוא מתקשר למונית.
-הוא חושב שהוא במנהטן. -קדימה!
-קדימה, קדימה! -נו כבר!
הוא יצליח לתפוס מונית?
נראה לו שהוא על הבמה בברודוויי?
קרל, חכה!
ואני חושב שאנשים מבינים שבגלל זה כל כוח רע שיש בעולם,
ובמיוחד הליברלים, שונאים אותו.
כי הוא טוב. הוא טוב.
הוא לא אדם מזויף שאומר דברים כמו, "אני רוצה לעזור לפליטים.
"אני רוצה לעזור לאנשים שמחליפים מדגרים, מגדרים... איך שלא אומרים זאת.
"האנשים האלה שאומרים לך כמה הם טובים..."
-אכפת לך? פשוט... כן. -לא, לא, לא. בבקשה.
-בסדר. -כן, אני מכיר אותך.
נכון? זה לא... זה לא יפה.
-יירד שלג. -לא, אלה ענני גשם.
-באמת? בסדר. -כן, הולך לרדת גשם.
אולי יתבהר מאוחר יותר.
-אולי נקבל קצת שמש. -אתה יודע מה אומרים.
"אם מזג האוויר לא מוצא חן בעיניך, חכה חמש דקות".
בסדר.
כן. חמש דקות.
ואז הכול משתנה, לא?
אז...
יהיה לכם תינוק, לא?
כן.
בשלב קצת מאוחר, לא?
כן, נכון.
אבל כנראה שעדיף מאוחר מלעולם לא.
-כן, ככה חשבנו. -כן.
-מזל טוב.
-כן. -נחמד.
כן.
היא...
כן, זה היה משמח מאוד את קולין.
אם היא היתה רואה אתכם עם ילד...
אני יודע.
היא היתה מתה על זה.
-כן. -אתה יודע מה היא אמרה לי?
היא אמרה שאתה תהיה אבא נהדר.
כן.
אני לא יודע.
אתה תהיה נהדר.
היא ממש מתרגשת.
היא אמרה שהיא תבוא כשיהיה לה חופש.
זה יכול לעבוד.
במיוחד אם אהיה הרבה בלוס אנג'לס.
נכון.
תשאיר אותי בברוקלין עם התינוק.
אני יודע, אני יודע. אתה יודע שזה המצב.
כן, כן. אבל תקשיב...
ברגע שאמצא תינוק משלי, אני לא באמת אצטרך אותך בכל מקרה.
תוכל פשוט לשלוח לנו שיקים. אנחנו נסתדר. כן.
תוכל לבוא לבקר.
אלוהים אדירים.
בנים...
תחזרו ותהיו התינוקות שלי.
קרל, מר אומרת שעלינו לעצור בהמשך.
-למה? -אני לא יודע.
-היא אומרת שצריך לעצור בהקדם. -בסדר.
ברחוב הבא.
מה לגבי...
-אולי שם? -כן.
כן.
-השמש יוצאת. -אמרתי לך.
דיברת על גשם.
-טוב, אמרת לחכות חמש דקות. -הבנתי אותך.
-לעזאזל. -בסדר.
ובכן...
-זה מה שחסר לי. -מה קורה?
המכונית מעלה עשן.
גם ככה אין לנו מה לעשות, מר.
בטח רק חסר לך קצת שמן.
-אתה חושב? -כן.
אולי בעלך יקנה לך מכונית חדשה?
-זו המכונית החדשה, אלי. -טוב, בסדר.
לעזאזל. תוכלי להביא לי שמן?
-בטח, תיכף אשוב. אני מביאה לך אותו. -תודה.
רוצה משהו לאכול, קרל?
-היא מביאה אוכל? -נראה לי שהיא רק צחקה.
-אבא. -מה עושים?
אתה יודע, מתנהגים כרגיל.
אני מרגיש שאני נמצא בהפקת תיאטרון קהילתי של "בדלתיים סגורות".
"וויט קלו".
נכון. את כל פעם מפתיעה אותי מחדש.
צריך לדאוג שאנשי הדואר תמיד יהיו עסוקים.
יש לי המון זמן לקרוא.
-אתה נכנס? -לא, לעזאזל.
אבא, אני מצטער. המכונית החלה להעלות עשן.
למה?
-מה חשבת...? -צריך לעשות החלפת שמנים.
-ביקשתי מהאוורד לעשות זאת. -היי, זה פיליפ. אתם יודעים מה לעשות.
אני מצטערת.
היי, פיליפ. ראיתי שהתקשרת.
הקליטה פה על הפנים. רק חשבתי עליך.
בכל מקרה, זהו זה. רק רציתי לראות מה שלומך.
תתקשר אליי. אני אוהב אותך.
ביי.
איך הולך בנסיעה עם קרל?
אל תתחילי.
-למה הוא פה בכלל? -הוא בעלה.
הוא היה בעלה. היא עזבה אותו.
נראה לי שהוא קיווה שהם יחזרו להיות בקשר.
-לא נראה לי שזה עמד לקרות. -לא?
-היא גרה במרתף של אל. -אני יודעת.
נראה לי שהיא בכלל לא ידעה מה היא מחפשת, אתה מבין?
חשבתי שהמצב שלה השתפר.
זוכר מה אמא אמרה אחרי שהיא... אחרי הפעם האחרונה?
לא, מה היא אמרה?
היא אמרה, "כבר עשרים שנה אני יודעת שזה יקרה".
מר, מה היא עשתה פה בכלל?
-היא עבדה כאחות. -כן, אבל למה פה?
אני מניחה שהשכר היה טוב. לקחו אותה לארבעה חודשים.
לא יאומן שהיא השאירה את הכלבים אצל קרל.
היא לא יכלה להביא אותם למרתף של אלי.
וורף היה קורע להם את הצורה.
-אלוהים. -נראה לי שקוראים לנו.
בסדר.
-דן, מר. -כן.
כן, תוכל לחזור על זה למעני?
כן, בסדר.
אז החפצים שאנחנו מעוניינים בהם,
הם אמורים להיות אצל רופאי המכון לרפואה משפטית, נכון?
אצל רופאי המכון לרפואה משפטית. בסדר, הבנתי. כן.
אני צריך עט. אני צריך עט תיכף ומיד. תביאו לי עט, מהר.
-בסדר. -אני חייב לרשום את זה.
-רגע. -מה אתה צריך, אבא?
-אבא, פשוט תן לי את... -אני צריך עט, זה מה שאני צריך.
אבל אני יכול לרשום את זה בטלפון.
-הטלפון שלך לא עוזר לי... -האייפון שלי.
כשאני פה ואתה שם, נכון?
איזה מן היגיון... אני מצטער.
בסדר. אני עושה את זה עכשיו.
-הלו? הלו? -מצאתי עט, אבא.
-קרל, לא צריך... -הנה הדף.
טוב, רגע.
-מה עכשיו? -אני צריכה להוריד את הכפפות.
אתה רואה? אם הייתי משתמש באייפון...
כמעט דקרת אותי בעין עם העט הזה.
-כן, אני מקשיב. -את יכולה לעשות משהו אחר.
אולי תסתמו?
-סוזן... סוזן סקירס. -סוזן...
סקירס.
-איך מאייתים "סקירס"? -ס', ק', י', ר', ס'.
אפשר לקבל את המספר שלה, בבקשה?
-753. בסדר, אין בעיה. -כן?
-555... -555.
-כן, 04. -04.
08. בסדר, רשמתי את זה. עכשיו, תוכל לומר לי...
-חזרתי! -היי...
הבאתי את השמן.
-מה... מה יש? -הלו?
-מה זאת אומרת "לא"?
אתה רוצה להתקשר עכשיו לסוזן סקירס?
כן, בואו נתקשר אליה.
-טוב, מוכן? -מה המספר שלה?
-1... -7535550408.
-753... -555-0408.
-555... -555.
-04. -0408.
04...
-08. -08.
ממש כאילו הוא מכור לטלפון הזה.
אני לא צריך אתכם יותר... את האינסטינקטים שלכם.
-אתה בסדר, אבא? -אני בסדר, מתוקה.
אה, זה אתה.
כן, אל תדאג לי.
אנחנו בסדר גמור.
אין לי מושג.
-הוא היה צריך מישהי. -מה קורה?
-הוא היה צריך מספר של מישהי. -מה את עושה?
היתה מכירת חיסול על קישוטי חג ההודיה.
לא יכולתי להתנגד. וגם על אוכל לכלבים.
את תסחבי את זה איתך בחזרה על המטוס?
וורף הוא כלב גדול. הוא אוכל המון. זה היה במבצע ואין לי הרבה כסף.
את תשלמי על ההפרש בגלל הכבודה הנוספת.
לא חשבתי על זה.
יש לי שכנה עם כלב.
-אוכל לתת לה את זה. -לעזאזל.
או שפשוט נזלול את זה באוטו.
בסדר, אבא. כולנו מוכנים עכשיו.
-טוב, היא יכולה לנסוע. בבקשה. -תודה, קרל. אני ממש מעריכה את זה.
שמת את המכסה, קרל? שמת את המכסה?
-לאן נוסעים? מישהו? -המכסה במקומו.
-הלו? -אתה יכול לנסוע איתי.
-עם מי אני נוסע? -תיכנס למכונית, לעזאזל. לא משנה איזו.
אפשר, כדאי...?
היי, אבא.
כן. לא, אבא. לא נראה לי שזה יעבוד.
כן, אבל אם היא חוששת לגבי זה שיראו אותה מדברת איתנו,
למה שהיא לא פשוט תיכנס לאחת המכוניות?
כן, כמו פעם.
בסדר. כן, כן.
טוב, להתראות.
-אלוהים. -תודה על העזרה.
דן, אתה רציני?
היי, אני צריך לתעד.
-כמו כשהיינו ילדים. -טיולים בהולים לפלורידה.
מה?
פשוט...
-אבא? -עם מי טומי מדבר עכשיו?
כמה מצחיק. הוא מעמיד פנים שהוא שונא דברים מודרניים, אבל תראו אותו.
הוא מעולם לא נתן לאמא ללמוד להשתמש במחשב.
הוא נהג לשבת מאחוריה ולתקן אותה
לפני שהיא בכלל נגעה במקלדת.
-היא פשוט ויתרה בסוף. -היא התרכזה יותר באנשים.
זה היה הורג אותה.
אני שמחה שהיא לא בחיים כדי לראות את זה.
כן.
-כנראה שיש דברים שפשוט עובדים ככה. -הסתדרת עם הרגל? טוב.
הסתדרת עם הרגל? טוב.
-היי. -היי.
-היי, אני טומי או'קונור.
את סוזן?
היי, מר או'קונור. כן, אני סו.
-סו. חשבתי שהשם הוא סוזן. -סו זה בסדר.
אתם יכולים לקרוא לי סו.
טוב. הדבר הראשון שהייתי רוצה לדבר איתך עליו...
-מר או'קונור, אני לא יכולה לשוחח איתך. -סליחה?
מבחינה חוקית, אני אמורה לשוחח עם הבעל.
אני הבעל. אני קרל.
יופי. אם תרצה,
תוכל לאשר לי לשוחח עם שאר המשפחה. זה תלוי בך לחלוטין.
לא, לא, לא. זה בסדר. את יכולה לדבר עם כולם.
בסדר, זה מה שמצאנו.
חפצים מסוימים נלקחים בצורה שונה
בהתאם לאדם הראשון שמגיע ומי שמגלה ראשון את הגופה.
בסדר. מפתחות לרכב, יופי.
-יש שם מחרוזת? -אלוהים.
-איזו מחרוזת? -טבעת הנישואין של אמא.
טוב, אני לא רואה אותה.
אני לא זוכרת מחרוזת. אבל המשטרה, למשל,
-לקחה את הפתק ועוד כמה דברים. -הפתק?
לא ידעתי על שום פתק.
כן, הבלש הזכיר את זה כשדיברתי איתו. לא הבנתי באיזה פתק מדובר.
כפי שאמרתי, ישנם דברים שאינם בסמכותנו.
תצטרכו לשוחח על כך עם המשטרה.
אבא, לא המשטרה מעורבת?
זו הפעם הראשונה שאני שומע על זה, על הפתק הזה.
נכון, קרל. אף אחד לא ידע שהיה פתק.
-אבא שלך ידע. -אבא?
רק רגע, אלי.
לא רציתי להעלות את הנושא לפני שאדע עוד על כך.
לא נראה לי שכדאי למהר להסיק מסקנות.
אני לא יודע. היא היתה בדיכאון והיא השאירה פתק.
אני לא יודע אילו עוד מסקנות אפשר להסיק מכך.
אנחנו לא יודעים, קרל.
דיברתי איתה ביום שני. היא היתה לחוצה ועייפה מאוד.
יש להם משמרות של 14 שעות. היא עבדה במקום חדש.
נראה לי שיש הרבה גורמים.
-אני חושבת... -נכון, נכון.
אבל אנחנו יודעים שזו לא היתה תאונה.
סו, אכפת לך אם נשוחח בפרטיות?
מצטערת, אני לא יכולה לעשות את זה.
בסדר, בסדר, בסדר.
אני יודע שאנחנו תוהים
מה האירועים שהובילו לכך.
אנחנו לא באמת יודעים.
אני אפילו לא יודע איפה היא כרגע.
ובכן, בהתאם לנהלים שלנו,
היא נלקחה לחדר המתים המחוזי לאחר הנתיחה לאחר המוות
והגופה ממתינה לשריפה.
אלוהים.
האם תהיה הצגה של הגופה?
זה הליך משטרתי, אז אני לא יודעת.
-טוב. -ובכן...
אני לא רוצה לראות את הגופה, אני...
אני לא חושב שהיא היתה רוצה בכך.
בסדר.
זה דו"ח הנתיחה לאחר המוות. אני מניחה שעליי לתת לך אותו, אדוני.
הדו"ח טכני למדי.
אם תהיו מעוניינים, אגיד לכם מה מצאתי.
-אני אשמח לדעת. -דן.
בסדר.
דן.
אפשר לראות את תיק היד, קרל?
כן.
רק רגע.
הגופה התגלתה על ידי ג'יימס דאננט.
הוא היה מנהל הבניין
והוא ניסה להתקשר אליה ביום שלפני לגבי שכר הדירה שלה.
היא נהגה לשלם אותו באופן שבועי והוא אמר שהיא פיגרה בתשלומים.
אני לא בטוחה בכמה שבועות. שניים או שלושה.
בכל מקרה, הוא הכניס פתק מתחת לדלת ביום שלפני,
והוא עבר שם כדי לדבר איתה על זה.
הוא אמר שהוא הקיש בדלת וחיכה
ואחרי כמה דקות, הוא נכנס לדירה.
כשהוא נכנס, הדירה היתה מבולגנת.
עציץ שנפל על הרצפה חסם את דרכו.
הוא ראה שלולית דם ליד הכיור במטבח.
בסלון, הוא שם לב לכמה בקבוקי אלכוהול ריקים...
ולמספר מכשירים.
לאחר מכן, הוא הלך לחדר השינה, שהיה ריק חוץ מהשידה...
וראה דם על הקיר ועל השמיכה שכיסתה את המיטה.
הוא מצא אותה בחדר האמבטיה.
היא היתה שרועה שם, ליד רצפת המקלחת.
כשהגעתי, לקחתי את חפציה האישיים
ונתתי אותם לבלש.
שמתי לב לבקבוק וויסקי בחדר האמבטיה. הוא היה כמעט ריק.
מצאתי גם בקבוקון ריק של כדורי שינה.
היא עשתה חתכים מצד לצד על שני פרקי כף היד.
היא גם חפרה לתוך הווריד שנמצא בתוך המרפק.
אני חושבת שמדובר בשילוב מורכב בין כמה גורמים.
הגלולות, האלכוהול ואובדן הדם.
אין זה מתפקידנו לקבוע מניעים או לסווג את מה שאנחנו מוצאים.
אבל עליי לומר שבמקרה הזה,
מדובר במישהי שהיתה נחושה למות.
אני לא יודעת אם זה עוזר לכם או לא.
היי, דני.
נראה לך שכדאי לנו לשמור את אלה?
מר, זו שקית צ'יפס.
לא צריך להציל אותה.
אני יודעת, אבל חשבתי שאולי זה הדבר האחרון שהיא אכלה.
אולי נשמור אותה?
כן.
טוב, נחשוב על זה.
אלוהים.
-מה את עושה? -הופכת את זה למקום שראוי לחיות בו.
כמה שיטפונות עברו על המקום הזה?
קבצנים לא רשאים להתלונן.
אף אחד לא ביקש ממך לעזוב את בעלך היקר.
הבאתי לך את הכיסא הזה מהבית של אמא ואבא.
אבא נפטר מכל מיני דברים בבית והצלתי את הכיסא.
מה לגבי ספינת הוויקינגים?
לא הייתי מספיק זריזה.
לא. היא היתה מדהימה. אהבתי אותה כל כך. האורך שלה היה שני מטרים בערך.
כן, זוכרת שהיא היתה תלויה מעל האח בבית הישן?
את זוכרת את הבית הזה בכלל?
השתגעת?
עברתי טראומה בבית ההוא. השתכרתי בפעם הראשונה בבית ההוא.
לא יכול להיות. היית בת 11 בערך כשעזבנו אותו.
בינגו. זו בדיוק הנקודה שלי.
יש לך פה גלולות שינה?
לא.
מה?
אני לא יכולה להשיג את הגלולות שאני אוהבת בלי מרשם
ולא נותנים לי מרשם כי אי אפשר לסמוך עליי.
נראה לך שתוכלי להשיג מרשם עבורי?
אני פשוט...
כל כך עייפה.
תוכלי לנוח פה.
קדימה.
אני לא יכולה לרוץ עם הנעליים האלו!
קולין!
איפה את?
לעזאזל.
הפחדת אותי, ילדה.
קדימה.
לא התכוונתי לזה ככה.
תראי, אמרת לי בעצמך שאת לא מרוצה מהמשקל שלך.
רק הסכמתי איתך.
צריך לקחת עניינים כאלה ופשוט להיאבק בכל הכוח. את מבינה?
-אני יודעת, אבא. -את יודעת, את יודעת, את יודעת.
היו לי רגעים של דיכאון
או איך שלא תרצי לקרוא לזה.
עלייך להיות ממושמעת.
קולין שולטת במצב.
אסור לך לתת למחשבות שלך ללכת לשם.
תישארי ממוקדת.
בסדר.
אבא?
-אבא? -כן.
אז...
אני חושבת שאלך לעבור את הטיפול בשוק חשמלי.
אני לא מאמין.
כמה זה יעלה?
לעזאזל.
-מה קרה, אבא? -נגמרה לי הסוללה, לעזאזל.
הבאת את המטען שלך?
לא, לעזאזל.
תסתכל סביבך. יש פה המון מטענים.
נראה לי שקולין השתמשה בשקעים לכל דבר.
תן לי רק לשבת לרגע.
לעזאזל.
כדאי שנזדרז.
-זה בסדר, זה בסדר. -יופי.
אני...
אשים את הדברים האלה ברכב של קרל.
ריביירה קורט
הם רוצים שנשלם את שכר הדירה!
טומי, הוא לא התכוון. הוא פשוט עושה את העבודה שלו.
-עושה את העבודה שלו? -הוא לא ניסה להרגיז אותך.
-הוא מסתובב פה כמו עוף דורס. -אלוהים.
הוא חיכה לרגע המתאים לתקוף.
הוא רוצה שנשלם את שכר הדירה, לעזאזל!
-רק רגע. -מה קורה?
הבחור, הבחור, מנהל הדירה.
הוא רוצה כסף עכשיו?
הבחור מהחלק הקדמי של הבניין?
אני לא יודע איך קוראים לו.
רגע, יש לו חשבון כלשהו? ניירות כלשהם?
מאיפה אני אמור לדעת, לעזאזל?
ביליתי שם את כל הבוקר עם קרל ואספתי את הדברים של בתי המתה...
והמטומטם הזה בא ומנפנף לי ניירות בפרצוף.
-אבא. -מה?
אבא, בוא נלך לדבר איתו עכשיו. בוא נדבר איתו ביחד.
מר, לא, לא. האדם הזה לא נכנס לפה.
כולכם פשוט מתרגזים על האדם הלא נכון!
אל תתערב, קרל.
כולכם מתרגזים לחינם!
היא בטח לא שילמה לו!
היא אף פעם לא הסתדרה עם כסף.
על מה אתה מדבר? על מה אתה מדבר, לעזאזל?
היי, היי!
סליחה. סליחה. היא היתה קפדנית בענייני כספים.
ראיתי את חשבון הבנק שלה. הוא ריק.
למה אתה מחטט לה בחשבונות הבנק?
-אני בעלה, יש לי זכויות. -היא עזבה אותך, אין לך שום זכויות.
היא עמדה להתגרש ממך, לעזאזל.
אז אני לא יודע אילו זכויות נראה לך שיש לך, לעזאזל!
-תשמור על הפה שלך! -אדוני!
עזוב אותי. אלי, תעזרי לי פה.
תקשיב, אני באמת חושבת שהיא לא עמדה לחזור אליך.
המטפלת המשוגעת שלה אמרה לה לעזוב אותי,
-אחרת היא לא היתה עוזבת אותי. -היא לא היתה מאושרת.
איך את יודעת?
אני יודעת כי הייתי איתה פה לפני שבועיים.
דיברנו על הכול והיא התכוונה לסדר מחדש את החיים שלה.
ולא היתה לה שום כוונה לחזור אליך.
למען האמת, היא אמרה לי שהיא רוצה להתגרש.
בסדר, עכשיו כולכם קופצים עליי. המשפחה הזו תמיד נשארת צמודה.
מעולם לא ראיתי אף אחד מכם אומר לה לחזור אליי!
זה לא מה שאנשים נשואים אמורים לעשות? לעבוד על הדברים?
למה נראה לכם שאני פה?
היא היתה אשתי!
-אשתי. -קרל...
-כל העניין זה... -קרל, אף אחד לא תוקף אותך.
לא נכון. אתם כמו כנופיה.
אתם...
זוכרים את הפעם ההיא בנמל התעופה שמישהו עקף אותך, מר...
וכולנו זינקנו עליו?
-כן. -זה היה מצחיק.
מי היה שם? אמא. אמא היתה שם.
קולין.
זוכרים את זה?
-כן. -זוכרים את זה?
היא ניגשה ישר לאדם הזה.
"תחזור לסוף התור!"
איפה... איפה קרל?
הוא בטח ברח.
טוב, הגיע הזמן.
בחייך.
דן, נראה לי שכדאי שתתנצל בפני קרל. בסדר?
על מה?
הוא נפגע.
מר, קשה לכולנו.
אני יודעת שקשה לכולנו, אבל הוא בעלה.
ואני אח שלה.
אני הכרתי אותה זמן רב יותר.
התכוונתי לכל מילה ואני לא מתנצל.
בסדר. בסדר, שיהיה.
האמת היא שכבר לא אכפת לי.
לכי.
בסדר.
מר.
מה קרה לכנופיה שלי?
אתה רוצה חמאה לייט או חמאה רגילה?
בחייך, את שואלת ברצינות?
אני סתם צוחקת. אני מכירה את הגבר שלי. שים לב, כולסטרול בקערה.
כן, כן, כן.
מתי הפגישה עם סוכן המקרקעין מחר?
ב-11 בבוקר.
יופי, זאת אומרת שאוכל להמשיך לישון.
אני הבחורה הכי מאושרת בעולם.
על מה אתה מסתכל?
עלייך.
די, אני מנסה לצפות בסרט הארור.
אני אוהב אותך.
אני אוהבת אותך.
-סליחה, דני. -זה בסדר.
-חבר'ה. -כן?
מצאתי את הטלפון של קולין.
עברתי עליו.
תראו את זה.
כל השיחות מאיתנו.
כן.
קרל מגיע?
לא, הוא חזר למלון.
אח שלכם יגיע בקרוב. הוא רוצה לפגוש אותו שם.
מה שלומו?
קרל?
לא, שון.
אה, טוב...
כן, הוא...
אני מניח שהוא בסדר.
הוא מצטער שהוא לא יכול להיות איתנו.
ויקי לא נתנה לו לעזוב.
אנחנו יודעים איך היא.
משוגעת.
כן, הבלש התקשר אליי לגבי החקירה.
הם היו צריכים לסיים עוד כמה דברים כדי לסגור את התיק.
אבל הוא יקרא לזה תאונת...
תאונת מנת-יתר.
אז...
הם קובעים שזו היתה תאונת מנת-יתר...
או שהם קוראים לזה תאונת מנת-יתר?
מה הנקודה שלך?
לא, נראה לי שזה הגיוני.
לא נראה לי שהיא...
נראה לי שהיא...
היתה ברגע שבו הכול נראה חסר תקווה.
-כן, הכול פשוט הציף אותה. -כן.
אני לא...
אני לא חושב שהיא דמיינה אי פעם שזה יסתיים...
כפי שקרה.
נראה לי שחשוב שנהיה ברורים לגבי...
אני פשוט...
אני חושב שזה לא עוזר לאף אחד אם העניינים מעורפלים.
דן.
אף אחד לא מכיר את הסיפור המלא.
אנחנו לא יודעים מה באמת קרה.
אני מבין, מר. אבל נראה לי שבהתחשב בעבר שלה,
די ברור מה קרה. את זוכרת... מתי זה היה?
בפברואר? כשאמא גססה.
לא, זה לא היה אותו הדבר.
אין ספק שזו היתה קריאת מצוקה.
כן, נכון. אבל זה.
זה היה שונה.
זו היתה תאונה.
-זה מה שהם אמרו. נכון, אבא? -כן. כן.
תאונת מנת-יתר.
זאת אומרת שנוכל לקבור אותה עם אמא שלכם.
בסדר.
לא, אני מבין.
הם גילו מה היה כתוב בפתק?
בסדר, דן.
מה היה כתוב בו?
-מה? -מה היה כתוב בפתק?
לעזאזל, דן.
אני פשוט חושב שחשוב שנהיה כנים.
-כן. -הם אמרו למי היא כתבה?
כלומר...
היא כתבה לקרל?
לא, הוא לא יועד לקרל.
אז למי?
לנו?
אני לא מאמין.
-דן, למי היא כתבה אותו? -אני לא יודע. לא ראיתי אותו.
אז...
אבא.
מה?
למי היא כתבה את הפתק?
אלוהים.
לכלבים.
לכלבים שלה.
היא אמרה שהיא מצטערת.
זהו זה.
אלוהים אדירים.
לעזאזל!
אני לא אוהב לשמוע את זה.
-שקט. -סליחה.
אני לא רוצה את זה, שמעת אותי?
-סליחה, אבא. סליחה. -שקט.
אני לא מאמינה.
היא כתבה פתק לכלבים שלה?
זה פשוט...
זה פשוט מטורף.
נכון?
היא כתבה מכתב התאבדות לכלבים?
היא באמת אהבה אותם.
אתם חבורה של מטורפים, לעזאזל.
נותר משהו אחד שצריך לדבר עליו.
הולכים לשרוף את גופתה מתישהו ביומיים הקרובים.
אני רוצה קצת מהשיער שלה.
-גם אני. -גם אני.
-מספיק עם השטויות. -אבא.
-זו בקשה מתועבת. -אבא.
-אני לא יודע אם אוכל לשכנע... -אבא.
-מה? -זו לא בקשה.
-טוב, חבר'ה. אתם מוכנים? -כן.
המבורגר.
שון!
בואו נתחיל את המסיבה הזו!
-שון! -שלום לך.
מה נשמע?
-זו הנטייה שלי. -זה היה פרסום עצמי.
יפה. יפה מאוד.
היי, אתם זוכרים את התמונה?
-איזו תמונה? -היא היתה על המיטה שלך.
התמונה שבה רואים את כולנו אצל מר?
כן, ההלוויה של ג'אוף.
-כן, כולנו היינו על המיטה. -כן.
אבא ניסה לכתוב את ההספד שלו להלוויה של ג'אוף
-והוא רצה להקריא אותו בקול. -ואמא כל הזמן התפרצה.
בחיי, זו מחלה שנקראת "הפרעת אמהות".
ניסיתי להיות רציני ואתם הפרעתם כל הזמן.
אמא כל הזמן אמרה, "טום, טום.
-"חמשת התינוקות שלי. טום". -שמעתי אותה אומרת זאת פעמים רבות.
-דני, אתה צילמת הכול. -כן.
-המצלמה היתה איתך, לא? -נכון.
ידעתי שאתה מצלם. ראיתי שאתה מנסה לעשות את זה בחשאי.
-לא ראית את המצלמה זזה. -ראיתי אותה זזה.
ואז כולם נכנסו. זוכר, קרל?
-כן. -נראה לי שהם חיפשו את קולין.
-לא, הארנק שלי היה אצלה, לעזאזל. -כן.
נכון?
-מי צילם? -דני.
-אני זוכר. -לא, לא.
ג'ודי צילמה. היא השתמשה בטלפון שלי.
ג'ודי.
-לא, המיטה היתה מכוסה. -ג'ודי.
היא היתה מכוסה. היו עליה בערך 16 איש.
-יש לכם עותק של התמונה ההיא? -כן.
-המספר גדל כל פעם. -השתמשתי בה בסרט הזיכרון של אמא.
ופיליפ נכנס וקפץ על המיטה.
פיליפ נכנס. פיליפ נכנס.
פיליפ.
אני מתגעגעת אליו.
הלוואי שהוא היה פה.
-דן, למה שלא תתקשר אליו? -לא.
כן, כן, תתקשר אליו.
-תתקשר אליו. -תתקשר אליו. תתקשר אליו.
-תתקשר אליו. -תתקשר אליו.
פיליפ! פיליפ! פיליפ!
תנמיכו את הקול, לעזאזל.
-יעיפו אותנו מפה. -לא, אנחנו האנשים היחידים פה, טום.
-באמת? -בחייך, דן.
אלוהים, חבר'ה!
-אני אפילו לא יודע אם הוא ער. -פשוט תתקשר אליו.
יש הפרש של שעתיים מניו יורק. איפה אנחנו בכלל?
-היי, היי. -אני אפילו לא יודע איפה אנחנו.
הלו?
-הלו? היי. -תן לי את הטלפון.
-הלו? -לא, לא. הוא שלי.
-נשמע שאתם חוגגים שם. -פיליפ.
-היי. -אנחנו מתגעגעים אליך.
הלוואי שהיית פה.
גם אני מתגעגע. הלוואי שיכולתי להיות שם אבל מישהו צריך לטפל בכלב.
בחייך, אלה שטויות. אתה יודע שאפשר להביא כלבים במטוס.
אתה פשוט פוחד מאיתנו.
פיליפ! פיליפ!
היי, היי. פיליפ!
-קרל! -היי, קרל.
לא, באמת. זה קרל.
-אני יודע. -מה שלומך?
-לעולם לא תזהה אותו. -איפה אתם?
-היי. -לא, לא.
כולם בחדר שלי.
דן ואני חולקים שוב חדר שינה.
-וואו, כמו פעם. -אבל לא במיטת קומותיים.
בדיוק הגעתי ממיניאפוליס.
נכנסתי לפה וחבורה של משוגעים
השתלטה על החדר, לעזאזל.
-המשפחה כולה! -כן, נשמע מטורף.
אני רוצה את הטלפון שלי. אפשר את הטלפון שלי?
אפשר את הטלפון שלי, בבקשה? אפשר את הטלפון שלי?
ברצינות, מתי אתה בא לקנזס?
את... את בולעת מילים?
-היא גמורה. לא.
היא גמורה.
היא ממש כמו אמא. היא גמורה אחרי כוס יין אחת.
תשאיר את האמא האומללה שלך מחוץ לעסק.
אל תאמין לאף מילה.
קרל, קרל, קרל. תתפוס.
קדימה.
פשוט תנו לי את הטלפון. תנו לי את הטלפון.
-קרל, קרל. -מה?
-תן לי את הטלפון. תן לי אותו. -הוא לא אצלי. הוא לא אצלי.
אצל מי הוא? אבא.
אבא, תן לי בבקשה... לעזאזל.
-היי, היי. -מר.
-קרל, קרל! -מספיק!
-החזה שלי! -תפוח אדמה חם, תפוח אדמה חם.
אלוהים, חבר'ה!
-תתבגרו, לעזאזל. -תינוק.
הלו?
דן?
אלוהים אדירים.
הוא התינוק עכשיו.
כן.
אלוהים, את צודקת.
-היי. -היי.
מה נשמע?
-היי, דן. -אתה יודע...
-דני, זה השיר שלך. -חשבתי עליך היום.
-אתה חייב לשיר. קרל, תגביר. -מר, די.
הוא לא רוצה.
דן! דני, בוא. אתה חייב לשיר.
מר, אני בטלפון עם פיליפ.
דני, אתה חייב לשיר!
קדימה, דן.
זה היה משמח את קולין.
-אני לא רוצה לשיר. -בחייך.
-שון, קדימה. -בסדר.
שון, די. די.
שון, בחייך!
קדימה.
-קדימה, חבר'ה. תעזרו לי. -חבר'ה. אלוהים.
אלוהים, אני מנסה לדבר עם פיליפ.
-הוא לא רוצה לשיר. -אני לא חיית קרקס.
-קדימה, דן. מה הסיפור? -אני לא רוצה לשיר.
קדימה, קדימה.
אני לא רוצה לשיר.
חבר'ה...
-דני, דני, דני! -אני לא רוצה לשיר, לעזאזל!
תסתמו את הפה!
-הלו? -אלוהים.
-כן. -מה קורה?
אלוהים, דן. אנחנו רק עושים חיים.
אני לא קוף בקרקס, בסדר?
אני לא יכול פשוט לשיר לפי בקשה...
אני פשוט... אתם...
אלוהים.
כן.
כן, כן. אני יודעת. אני יודעת.
כן.
כן. קדימה, מותק.
קדימה, אני יודעת. אני יודעת.
כן. כן.
אני יודעת. אני יודעת.
קדימה.
אני יודעת.
היי, פיליפ.
הוא בסדר?
כן, הוא בסדר.
זה פשוט היה יום ארוך.
הוא יתקשר אליך קצת יותר מאוחר.
כן, כן. אתם יודעים איפה למצוא אותי.
-בסדר. -תודה.
לינר נהגה לספר לי איך דן היה מתעלל בה כשהם היו קטנים.
-תזמון נהדר, קרל. -בהחלט.
הוא נהג לשכב מתחת לעריסה שלה
ולהוריד ממנה את השמיכה ממש באיטיות כדי שהיא תבכה.
ואז הוא היה רץ לחדר שלו...
ואז כמובן שאמא היתה נכנסת ואומרת,
"מה קרה, קולין?"
מתי... מתי זה היה?
אתה לא מתאר לעצמך בכלל.
אז אני לא רוצה לשמוע עכשיו.
בסדר.
זה כל כך מצחיק.
היא היתה ילדה קטנה כשעזבתי לקולג'. אני מרגיש שלא הכרתי אותה בכלל.
-היא היתה התינוקת. -הכרת אותה.
לא, אני מתכוון שפספסתי את הילדות שלה.
כשיצא לנו סוף סוף לבלות זמן איכות ביחד, היא כבר היתה...
משוגעת לגמרי?
-אלי. -זה נכון.
זה כל כך נכון.
היא פשוט היתה מטורפת.
היא היתה מיוחדת.
מיוחדת.
והיא היתה...
היא היתה מופרעת ובעייתית.
היא היתה כל כך חכמה.
וחזקה.
ואוהבת.
כן, ועוד הרבה דברים.
לא יודע. אולי אני רק מביט אחורה ומנסה...
להבין כמה זמן באמת ביליתי איתה, כשחושבים על הכול.
זה לא משנה, שון.
תמיד היתה תחושה שכשנמצאים איתה הזמן עומד מלכת.
כן.
אני מניח שכן.
כן.
אבא נרדם.
זה היה יום ארוך.
כן.
חשבנו עליך פעם כמעט כמו על גיבור על.
אבל עכשיו הקשקשים הוסרו מעל עיניי
ואני רואה אותך כפי שאתה.
לעזאזל, מה זה היה?
"אתה כותב על אומנות אבל אינך יודע דבר על אומנות.
"הספרים שלך שנהגתי להעריץ לא..."
די, אל תתני לי יותר מדי. רק את המשפט הראשון.
אבל לא זכרת אותו.
אסור לך לתת לי יותר מדי. תני לי רק את המילה הראשונה.
סליחה, לא קיבלתי את חוברת ההוראות שמסבירה איך להשיג לאחי עבודה.
כתוב בה, "תהיי נחמדה. אל תשחקי ותני לי רק קצת עד שאתאפס על עצמי".
טוב, בסדר. אבל אני מבינה למה פיליפ לא מוכן לעבור איתך על השורות שלך.
טוב, בואי נתחיל שוב.
-את מתכוונת לעזור לי? -אמרת לא לתת לך הרבה.
-כן, אבל תני לי משהו. -בסדר, טוב.
"חשבנו עליך פעם כמעט כמו על גיבור על.
"אבל עכשיו הקשקשים הוסרו מעל עיניי".
זה נוראי.
סליחה, זה טקסט של צ'כוב. אלוהים, את יותר גרועה מאמא.
היא מתחילה להיכנס לתפקיד?
היא מתחילה להתרגש. היא קמה ומתחילה להיכנס לדמות.
היא נותנת לכל דמות מבטא אחר.
אלוהים. לעזאזל, לחתוך את זה?
-לא. -בסדר, בסדר.
-אני רק אדלג על החלק הזה. -כן, בסדר.
-תעבירי דף. -בסדר, בסדר.
-בסדר. -בסדר.
בסדר.
"לא אשב בשקט!
"עוד לא סיימתי!
"הרסת את חיי. לא חייתי! לא חייתי!"
-קדימה, קולין. זו השורה שלך. -אני לא מסוגלת.
אני לא יכולה גם להחזיק את המצלמה, גם לומר את השורות שלי וגם לתקן אותך.
קדימה, אני חייב לעשות את זה. אני צריך לשלוח את זה מחר.
אני תקוע פה באמצע וירג'יניה המחורבנת
עם כל הרפובליקנים ומגרשי הגולף האלה.
אבא ישמע אותנו ויירד לפה.
הוא יגיד, "למה אתם עדיין ערים, ילדים?"
אלוהים אדירים.
-אני לא מסוגל. -למה?
-אני הולך לישון. אני לא מסוגל. לילה טוב. -לא, לא.
-נראה לי שאמא הכינה תערובת פיצוחים. -לא, אל תביאי את זה לפה.
לא, אני אוכל את הכול.
לא, לילה טוב. לילה טוב, ביי.
חתיכת מבאס!
דן...
מפסידן!
היי, דן.
אני אוכלת את כל התערובת.
חשבתי עליך פעם כמעט כמו על גיבור על.
אבל עכשיו הקשקשים הוסרו מעל עיניי.
נתראה בבוקר.
מוקדש לזכרה של קת'לין או'הר דוסטר
ברוכים הבאים לקולומביה
תרגום כותרות ירדן טל