Downloaded from YTS.MX
Relaxați-vă.
Official YIFY movies site: YTS.MX
UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
Relaxați-vă.
Doamnelor și domnilor,
băieți și fete,
este o femeie de culoare, puternică și încrezătoare.
Este Katherine Ryan!
Vă mulțumesc!
Da, vă mulțumesc!
E incredibil, Eventim Apollo.
Dumnezeule!
Locuiesc în Anglia de foarte mult timp
și de obicei eram surpriza neplăcută din spectacolele de varietăți.
Și...
acum pot vedea că măcar o treime dintre voi
ați venit intenționat să mă vadă pe mine.
Eram doar o fetiță când m-am mutat aici
și uitați-vă la mine acum.
Sunt o Caitlyn Jenner complet transformată și mă simt minunat.
E atât de bine.
Am vrut atât de mult timp să arăt ca o Kardashian,
mă doare în cot că arăt ca tatăl lor.
Mă mulțumesc și cu asta.
E bună și asta.
Ea e un erou maiestuos.
Văd că unii dintre voi fac poze.
Vi s-a spus să nu faceți asta, dar aveți voie.
Doar nu m-am îmbrăcat așa din greșeală.
Faceți multe. Editați-le.
Încercați să nu folosiți blițul. Nu folosiți blițul, dle.
Foarte bine. Să mă opresc puțin pentru dumnealui.
Mulțumesc.
Câți ani aveți, fetițelor?
- 24. - 24. Și tu?
- 23. - 23! Deci 23 și 24.
Doamne! Am crezut că sunteți un fel de adolescente bebelușe.
Bravo, chicotiți ca niște adolescente.
De ce vă purtați așa?
Credeți că sunt vreun fotbalist? Nu sunt.
Frumos.
Multe femei tinere chiar răspund stilului meu.
Avem totuși ceva fete adolescente?
Domnule, nu sunteți pe internet. Vă putem vedea.
- Ați adus o adolescentă cu dvs? - Da.
Adică...
Adică e aici ca recompensă.
Sunteți...
Sunt tatăl ei.
Bine, mulțu...
La naiba!
E tatăl ei.
Deci v-ați adus fiica în seara asta. Câți ani are?
- Am 17 ani. - Ai 17 ani! Bravo.
Ascultați, are vocea ei. Zice:
„Pot vorbi și singură! Am 17 ani!”
Foarte bine pentru tine.
Ați ieșit împreună ca tată și fiică.
Foarte bine! Ce vrei să spui...
Nu?
Ei bine, mama nu prea înțelege ce faci tu uneori.
Tocmai mi-a spus foarte frumos că mama ei urăște tot ce fac.
Nicio problemă, bineînțeles.
Așa că... mulțumesc!
Scumpo, dacă tuturor ne-ar plăcea același lucru,
toate am fi căsătorite cu tatăl tău.
E bine.
E grozav că v-ați adus fiica de 17 ani.
- Cum te cheamă? - Lara.
Lara. Îmi place vocea ei puternică.
Lara e aici cu tatăl ei.
Sunt în turneu de ceva timp, după cum am spus,
și un cuplu a venit la mine și mi-a spus:
„Avem o fată adolescentă care te place mult
și suntem foarte bucuroși că n-am adus-o.”
Am rămas...
„Păi de ce n-ați adus-o?”
Au zis: „Ei bine, are 14 ani și acum că am văzut ce faci,
suntem bucuroși că am lăsat-o acasă.”
Iar eu: „Ei bine, probabil face sex oral acasă. Dar continuați.”
Nu-i așa?
Lara zice ceva de genul: „Da.”
Și voi ați lăsat-o pe mama acasă.
Și fiica mea e aici.
Ea nu ascultă chiar tot, dar chiar folosesc unele cuvinte vulgare
și, la suprafață, unele chiar sună destul de rău.
Dar nu cred că acele cuvinte sunt rele.
Am multe mesaje puternice. Nu-i așa, Lara?
De asta a venit aici.
Da. Îmi pasă de Lara.
Lara e eroina mea. Lara e viitorul.
Și când eram de vârsta ta, Lara,
dac-ar fi vorbit cineva cu mine la...
În primul rând, n-aș fi mers la un așa spectacol.
Iar în al doilea rând, aș fi zis ceva de genul: „Ce?”
De parcă habar n-aveam.
Sunt în sală femei peste 30 de ani?
Cum îndrăzniți?
„Știu. Trebuia să ne fi sinucis acum cinci ani.”
Aveți dreptate.
Am 32 de ani și îmi place să îmbătrânesc.
Cred că ne crește valoarea în fiecare zi, nu invers.
Îmbătrânirea înseamnă că nu ai murit.
Dar dacă n-ai încotro, dacă insiști să treci de 18 ani,
poți scăpa dacă arăți și te comporți ca un bebeluș. Da?
Deci pur și simplu vorbește ca un bebeluș.
Vorbește cu vocea asta...
chiar dacă ai 45.
Și fă-te mică. Asta înseamnă să ții dietă.
Vrem să fii mai mică, în felul ăsta ocupi mai puțin spațiu.
Ăsta nu e spațiul tău.
Dacă un bărbat vrea să joace golf în el?
Sunt femei în sală în seara asta cu bărbați mai tineri?
Toate. Ei bine...
Bravo!
O să vedeți femei care sunt cu bărbați mai tineri,
dar promit că se întâmplă din greșeală...
și nu va fi o mare diferență de vârstă.
E o greșeală să gândiți că îi căutăm, de parcă ar fi o medalie de onoare.
Nu mergem în club la modul:
„Pe cine pot găsi ca să fac totul pentru el și să îl învăț eu totul?
Nu sunt destul de ocupată.”
Nu.
Nu avem timp să facem un pachețel în plus în fiecare dimineață.
Recent am mers acasă cu un tip de 25 de ani.
Știu. Nu, a fost ciudat.
Nu am mai fost cu un tip de 25 de ani de când...
ei bine, de când aveam 14 ani, dar...
Din greșeală, m-am îndrăgostit de el, dar s-a terminat destul de repede.
A spus ceva nebunesc. Mi-a spus: „Katherine,
știai că Titanic a avut la bază o poveste reală?”
Am zis: „Ieși afară!” Și asta a fost.
Asta a fost.
Ce am mai învățat despre mine îmbătrânind
e că nu ar trebui să fiu într-o relație.
Nu e pentru toată lumea.
Avem în sală și oameni singuri?
Bravo. Vedeți? Nu sunt triști.
Merg la întâlniri acum și asta e în regulă,
dar am învățat să nu am o relație serioasă cu nimeni,
pentru că am tendința să am relații cu bărbați care sunt pirați ai sexului.
Cum ar fi...
Tipii la care latră și câinii orbi.
Știți?
Nu faceți asta, apropo.
Pentru că vă răniți părinții dacă o faceți.
Ei sunt cei care suferă.
Tatăl meu e un tip de treabă. Nu a făcut nimic rău.
Dar se uită la alegerile mele gen: „Ce dracu?
Am molestat-o și am uitat?
Pe cine e supărată gagica asta?
Dacă îți dai seama, te rog să-mi spui.”
Și cred că sunt bărbați minunați în lume.
Strigați dacă sunteți un bărbat minunat.
Bine.
Bravo, băieți.
M-am întâlnit cu un evreu la începutul anului.
Din greșeală, m-am îndrăgostit de el.
Dar apoi s-a despărțit de mine.
Știu, de mine,
doar pentru că nu eram evreică.
Cum? Sincer nu știam că mai ține treaba asta cu religiile.
Cum? Sunt o femeie din clasa de mijloc, albă, blondă, cu ochi albaștri, în 2016.
Am dreptul la orice.
Nu e în regulă ca acești oameni să se poarte cu mine
cum le place oamenilor mei să se poarte cu toată lumea.
Mi-a spus: „Katherine, părinții mei nu sunt de acord cu tine.”
A spus: „Nu avem niciun viitor.
Dacă ar fi să facem un copil?
Mă gândesc că nu ai fi de acord să fie circumcis copilul.”
Iar eu am zis: „De ce îți imaginezi puțele copiilor pe care nu îi avem?”
Dar știți ceva? Are dreptate.
Eu probabil n-aș fi fost de acord.
Și nu e prea nord-americănesc din partea mea.
Mi-a subliniat unul dintre multele feluri în care m-am schimbat trăind printre voi.
Acasă, în America de Nord, evreu sau nu,
toți bărbații sunt circumciși.
Am verificat asta personal.
Dar aici, nu e chiar același lucru, nu?
A spus: „Ei bine, Katherine, ai putea să ai o șansă la subsemnatul
dacă ți-ai abandona credințele și cultura,
toate valorile cu care ai crescut.
Dacă te-ai converti și ai fi și tu evreică,
atunci poate am putea fi împreună.”
Și m-am gândit, apoi i-am spus: „Ei bine,
asta ar însemna să renunț la Crăciun?”
El zice: „Da, Katherine, evident asta ar însemna.”
Atunci eu i-am spus...
„Crezi că ai o sculă mai bună decât Crăciunul?”
Nu.
Prietene, am văzut multe scule la viața mea.
Poate am văzut câteva scule de nivelul Paștelui.
Poate.
Am văzut multe de nivelul Halloween-ului.
Nu vrei să te apropii de alea.
Nu am văzut niciuna de nivelul Crăciunului. Niciuna.
Iar acum,
fără să fie vina mea, trebuie să merg mai departe având...
o problemă cu evreii.
Nu vreau asta.
Sunt o persoană progresistă.
Și, bineînțeles că nu, nu urăsc toți evreii.
Dar urăsc un evreu și așa începe totul, nu?
E foarte dezamăgitor.
E trist pentru că eu cred că sunt o fată foarte drăguță,
dar comedia mea a fost descrisă ca fiind destul de obraznică.
Sunt genul...
Se spună că sunt un fel de Joan Rivers, dar mai bătrână.
Și asta doare.
Fiindcă părți din ea sunt mai tinere și, oricum,
femeia a primit exact ce și-a dorit de la ultima operație.
Să nu mai îmbătrânească. Așa că de ce suntem triști?
De ce suntem supărați?
În sfârșit a reușit.
E bine de știut.
Știu ce ați citit despre comediantul american Bill Cosby.
Și e ceva despre care discutăm în comunitatea comedianților,
ceva despre care cu siguranță vorbesc ca femeie.
Și înțeleg de ce e confuz omul.
Îl vedeți ducându-se în sala de judecată, acuzat de agresiune sexuală.
Și e atât de confuz, de parcă ar zice: „Nu înțeleg.
Toți prietenii mei violează oameni.” El nu știe.
Pentru că știu că toți sunteți foarte tineri, foarte frumoși,
dar Bill Cosby viola oameni în vremea când treaba asta nu era privită cu ochi buni.
Vă amintiți? Își amintește cineva zilele bune,
când ne spuneam:
„Încearcă să nu violezi pe nimeni.
Categoric nu sări din tufiș...
să violezi pe cineva.” Dacă trebuie să o faci,
fii faimos și fă să pară că e vina ei.
Hugh Hefner cred că face pe el.
Și nu doar pentru că are 95 de ani.
Nu îl poți întreba pe Bill Cosby dacă e violator.
Urăște asta.
Încerc să ajung la ideea de bază.
Dacă îl întrebi într-un interviu dacă a violat acele femei,
va pleca foarte nervos din interviu.
Asta e ceva ce am învățat în turneul meu. Priviți!
Dle, bună ziua. Mulțumesc că stați în față.
Arătați bine. Ați violat vreodată pe cineva?
Nu, zâmbind. E un îngeraș. Bineînțeles că nu.
Dvs. ați violat pe cineva, domnule?
Nu. Dvs. ați violat pe cineva?
Doamnă, ați violat vreodată... Nu.
Dvs. ați violat pe cineva?
Voi doi sunteți împreună?
Ce drăguț. Ați violat vreodată pe cineva ca și cuplu?
Pentru că se mai întâmplă. Nu?
Dvs. ați făcut-o?
Minunat, mulțumesc! Foarte bine, nici eu n-am făcut-o.
Știți cine urăște să fie întrebat dacă e violator?
Violatorii! Lor nu le place.
Îmi cer scuze pentru ce a trebuit să întreb,
dar tocmai ați asistat la un interogatoriu.
Ei nu și-au ieșit din minți.
E doar un indiciu. Nu sunt polițistă.
Niciodată n-am pretins...
Bine, o singură dată am pretins că sunt polițistă.
Dar ținutul Manitowoc avea nevoie ca eu să las o cheie și să fug.
Am făcut asta.
Am făcut asta pentru ei.
Dar, vorbind serios, multe dintre femeile
despre care se spune că au fost asaltate de dl Cosby
erau ca și mine, femei de culoare, puternice și frumoase.
Și...
Și când au fost întrebate: „De ce nu ai spus nimic?”
În plus față de multele motive pentru care victimele nu ies în față,
aceste femei mai duc o povară: „Stai puțin, uite în ce timpuri trăim.”
Fiindcă nu s-a întâmplat în prezent. Deși avem cazuri și azi.
Eliberați-o pe Kesha.
Ele explicau...
„S-a întâmplat...”
S-a întâmplat acum mult timp,
când aceste actrițe tinere, de culoare, se chinuiau să-și facă un nume în America,
iar dl Cosby, un bărbat de culoare, în anii '80
domina televiziunea.
Spuneau: „Chiar nu cred că e în interesul meu
să-l distrug pe bărbatul acesta.”
Și trebuie să vă spun, la un anumit nivel,
ca și femeie comediant, înțeleg asta într-un fel.
Tina Fey m-ar putea viola acum
și n-aș spune nimănui.
Amy Schumer m-ar putea purta ca pe un ceas
și aș sta cam așa...
La naiba!
Mulțumesc...
pentru tot ce faci pentru femeile din industria noastră.
Oameni buni, sunt în turneu de aproape un an în Anglia
și aceasta este ultima oprire.
Și e atât de minunat,
pentru că pot alege unii dintre comedianți mei preferați
și să îi întreb frumos dacă mă sprijină în turneu.
Și pentru asta sunt o eroină.
Chiar asta sunt.
Taylor Swift face asta când e în turneu.
Eu sunt ca Taylor Swift, dar cu suflet.
Știu.
Avem în sală fani Taylor Swift?
Da! Bineînțeles că suntem!
Bineînțeles că o iubim. Dați din fund.
Taylor Swift...
Taylor face totul pentru fani, nu?
Tot ce contează sunt surorile ei.
Doar că dacă o urmărești pe Instagram, așa cum fac eu,
vei observa că aceste surori se limitează la modelele de la Victoria's Secret.
Și la Lena Dunham, pentru un anumit motiv.
E o femeie extraordinară, dar iese în evidență.
Model Victoria's Secret,
Taylor Swift, model Victoria's Secret,
Lena Dunham, nu.
Pentru ce e ea acolo?
E pentru că lui Taylor Swift nu îi pasă de noi.
Nu vrea de fapt să fie prietena noastră.
E o poliță de asigurare pentru trupa ei de fete.
Dacă aș fi fost într-o cameră cu Taylor Swift
și aș fi putut să spun ceva gen:
„Taylor, pot să fiu prietenă cu tine?”
Ea ar fi răspuns: „Bleah, nu!
Sunt deja prietenă cu o femeie umană.
Sari pe ea, Lena! Scârbos.
Scârbos!”
Taylor Swift e șefa.
Este portarul celor mai rafinate păsărici din America.
Dar nu este perfectă.
Nimeni nu e perfect.
Știam că Taylor Swift va greși dacă voi fi cu ochii pe ea
și am fost cu ochii pe ea...
ca o psihopată.
Și apoi, acum câteva luni, Nicki Minaj,
o rapperiță de culoare bine dotată...
„Anaconda”. Sunteți fani? Știam eu.
Da.
A postat pe Twitter:
„Cred că aș fi fost nominalizată la mai multe premii anul acesta
dacă femeile din videoclipurile mele ar fi fost slabe.”
Și în special albe.
Și Taylor Swift,
prietena tuturor femeilor, a scris pe Twitter:
„Nicki, te-am sprijinit întotdeauna.
Când o să câștig, poți veni pe scenă cu mine.”
Iar eu zic:
„Vezi că se vede că ești privilegiată doar pentru că ești albă.”
Ce a realizat Nicki Minaj prin eforturile ei?
Și-a meritat propriile premii.
Ce ar trebui să zică? „Mulțumesc?”
„Mulțumesc, Taylor Swift!
E atât de drăguț din partea dvs, dnă.
Nu, nu știu.
Nu știu dacă am vreo treabă aici pe scenă.
În fața tuturor acestor oameni albi.
Nu, mai bine m-aș grăbi.
Trebuie să termin de spălat rufele înainte ca tatăl dvs. să vină acasă.”
Poate doar a făcut o greșeală.
E doar un copil, e născută în 1989.
Poate aș fi zis și eu chestii din astea dacă eram din Louisiana, ca ea.
Sunt americani în sală, apropo?
Așa îi recunoști. Ați auzit?
„Texas! Bine ați venit.”
America e un loc îngrozitor.
Mai ales când o să apară asta.
Ori o să avem o femeie președinte,
ori vom fi în mijlocul unui război mondial.
Cred că America ar trebui să voteze cu Donald Trump în acest moment.
Cred că ăsta e președintele pe care îl merită America.
Nu o să vă mint.
Și eu sunt din Canada. Mulți americani...
Avem canadieni în sală? Sau măcar ați auzit de ei?
Fiți atenți, băieți!
Știți că americanii spun că se vor furișa în țara noastră?
Adică ei nu spun că „se furișează”.
Cred că pot intra în țară,
ca și cum noi nu am avea nicio politică de imigrare.
De parcă am fi bucuroși să îi avem.
La graniță ar fi foarte greu ca un american să intre pe furiș în țară.
Ați auzi un foarte mândru, dar înăbușit
„Statul Florida!” de sub camion.
Donald Trump și-a transformat propriul său popor în refugiați...
prin ura sa față de refugiați.
Unii canadieni cred că ar trebui să-l copiem pe Trump
și să construim propriul nostru zid.
Și nu știu ce să zic despre asta,
dar americanii nu au o formă fizică la fel de bună ca mexicanii.
Nu va fi nevoie de un zid înalt.
Poftim.
Un dig ar fi suficient.
Or să zică: „O, las-o baltă.”
Dar bun venit, americanilor.
Ei sunt cei care au evadat.
Bun venit la spectacol!
E atât de drăguț să vă văd aici.
Bun venit. Numele meu este Katherine Ryan de la televizor...
și e atât de extraordinar să fiu aici.
Sunt departe de casă de foarte mult timp,
dar trebuie să mă întorc,
pentru că sora mea mai mică se căsătorește.
În sfârșit.
Tic-tac. Are 25 de ani.
Este o fată bătrână în orașul meu natal,
poate chiar cea mai bătrână dintre femeile singure rămase.
Sunt din Canada, ceea ce sună drăguț,
dar sunt dintr-o parte groaznică a Canadei.
Să vă întreb ceva. A fost cineva în Canada?
Bravo, cu toții ați fost.
Unde anume ați fost, domnule?
- Toronto. - Toronto.
Și ce ați făcut acolo?
- Am ieșit. - Ați ieșit? În regulă.
Nu trebuie să fiți ostil. Ați fost acolo pentru afaceri sau plăcere?
Ați fost acolo în vacanță. Ați fost cumva iarna?
- Vara. - Vara. Splendid.
Probabil că ați făcut multe în oraș.
Ați fost în vârful turnului
și v-ați uitat în jos ca un uriaș.
Sunteți destul de mare oricum.
Mergeți la sală?
- Nu. - Nu. Bine. Sunteți foarte înalt?
- 1,93 m. - 1,93 m. Știam eu.
Sunt ceva oameni mari pe aici.
Sigur vă antrenați, de exemplu pentru apocalipsa zombilor.
Așa pare.
Sunteți așa mare natural? Mama dvs. a făcut-o cu un steroid?
De atât era nevoie?
E bine.
Mi-aș dori să fiu așa înaltă.
Ejaculezi Gatorade fără să faci sală?
Nu.
Sunt doar curioasă.
De asta sunt singură, apropo. De asta.
Nu o fac intenționat.
- Care e numele dvs? - Adrian.
Adrian.
Știți, am mers acasă cu un tip acum câteva săptămâni, în Edinburgh.
Acum o săptămână
A fost cineva în Edinburgh?
Da. Foarte drăguț, mulți bărbați înalți acolo.
Am mers acasă cu el și apoi nu m-a sunat timp de trei zile.
Nu vă rog pe dvs. să-l găsiți și să-l ucideți.
Dar în a treia zi l-am sunat, nu?
Gen: „Ce dracu se întâmplă?” Dar foarte relaxată.
Și ce cred eu că s-a întâmplat
e că i-am făcut sex oral prea brutal, Adrian.
Ei bine, nu e vina mea, pentru că tipul dinainte
era unul dintre pirații sexuali și avea...
și avea o sculă moartă. I-o puteai prinde la ușă
și nu simțea nimic.
Și am învățat să fim mai agresive cu astea.
Așa că îi zic: „De ce nu m-ai sunat?”
Iar el zice: „O, chiar îmi pare rău.
Eram la Loch Ness cu câțiva prieteni,
căutam monstrul din Loch Ness...”
O scuză pe care am acceptat-o.
Și aș fi putut să am o reacție normală.
Puteam să am puțină demnitate și să închid,
dar, în loc...
M-am auzit ca din ceruri spunând:
„A, monstrul din Loch Ness!
Carevasăzică alergi după un mit, dar nu după o legendă?”
Am spus asta.
Cine spune asta?
Nu se poate.
Oricum, acum muncesc, deci...
trebuie să mă duc acolo.
Dar mă bucur că am împărtășit acest secret.
A mai fost cineva în Canada?
- Unde ați fost? - Vancouver.
Vancouver. E un loc într-adevăr frumos.
A mai fost cineva acolo?
Este locul pe care noi îl punem pe postere.
Ați văzut balenele?
- Nu ați văzut balenele? - Am fost la muntele Grouse.
- Ați fost pe muntele Grass (iarbă)? - Muntele Grouse.
Muntele Grouse? O, fumează multe droguri acolo.
Am crezut că au un fel de munte cu iarbă și ei zic ceva de genul...
„Vino și urcă pe muntele nostru cu iarbă.”
Munții.
Știți, eu nu sunt nicidecum dintr-un loc ca ăsta.
Sunt dintr-o parte a Canadei care e aproape America.
E chiar jos de tot. A fost cineva în Sarnia?
Ai călătorit în Sarnia? Sau doar aplauzi
pentru că sună ca Narnia, dar cu mai multe sandviciuri?
Nu?
Sarnia este un loc oribil, groaznic.
Mulți oameni sunt mândri de orașul lor natal.
Sarnia este un loc îngrozitor, oribil, groaznic.
Vreau să subliniez asta și să fie foarte clar.
Avem cea mai mare fabrică petrochimică din toată America de Nord.
Știu. Și deversează otravă în aer și în mare,
dar oficial e foarte sigură.
Este. Proprietarul fabricii, dl Burns, ne spune asta tot timpul.
Sănătatea și siguranța sunt excelente acolo.
Suntem capitala tinerilor cu cancer, a tinerilor sinucigași
și a tinerelor însărcinate din Canada.
Mulțumesc! Știu.
Aproape scăpasem de tinerii sinucigași. Suntem aproape de St. Catharines.
Dar ei au avut o vară chiar frumoasă și noi am câștigat.
Și sunt o imbecilă pentru că mi-am lăsat sora mai mică acolo.
Adică părinții mei au avut și alți copii.
Prin „alți copii” mă refer la Joanne, dar nimeni nu o place pe Joanne.
Toată lumea are o Joanne în familia lor.
Joanne a plecat și ea, dar a plecat pe coasta de vest.
Nu în Vancouver, a plecat sus, în munții din Kelowna.
A fost cineva acolo?
O, e frumos, nu-i așa?
Joanne aparține acelui loc
pentru că e cea mai canadiană persoană pe care am cunoscut-o, nu?
O, da. Joanne merge așa tot timpul.
Nu are cal.
Pur și simplu așa merge.
Joanne trăiește sus, în munți, cu soțul ei canadian, cântăreț de rock.
Un cântăreț canadian de rock este ca un cântăreț creștin de rock,
dar fără niciun motiv să cânte prost.
Joanne iubește planeta. Ea iubește întreaga planetă.
Așa că își face singură toate hainele la războiul de țesut, ce ziceți?
O, da.
Joanne nu are televizor. Nu are telefon.
Așa că nu prea vorbesc cu ea.
Dar dacă o vedeți cumva, spuneți-i din partea mea
că nu e un nenorocit de urs.
N-am idee de unde a venit Joanne.
Explicația logică pe care o am e
că mama l-a înșelat pe tata cu un baton de cereale.
Nu știm.
Ceva ce toți am încercat.
Dar cea mică, Kerrie...
Ea și cu mine eram apropiate ca o bandă de hoți proști.
Adică am fost hoațe.
Și ea e foarte proastă,
dar o spun în cel mai drăguț mod.
Când am crescut în Sarnia, toată lumea o plăcea pe Kerrie.
Și pe mine mă ura.
Kerrie era de departe mai frumoasă, mult mai puțin ciudată,
dar ne-am înțeles, chiar dacă eram diferite.
Asta era una din diferențe.
Iar în al doilea an în Sarnia,
trebuia să-ți scrii țelurile academice pentru anul respectiv și al meu a fost:
„Sa fiu prima femeie prim-ministru care câștigă un premiu al Academiei.”
Nu aveam nicio idee de ce mă băteau în fiecare zi.
Iar al ei a fost: „Să nu fiu lovită în cap cu o minge de fotbal.”
Deci...
niciuna dintre noi nu a obținut țelul academic din acel an,
dar amândouă am țintit sus.
Și cred că am rămas prietene pentru că jucam multe jocuri,
înainte de chestii precum iPad-urile.
Voi aveți jocul „Relaxează-te” în Anglia?
Jucați „Relaxează-te”?
Bun, când o vedeam pe Kerrie la un moment dat prin casă,
dacă voiam să mă joc, ziceam: „Hei, Kerrie, relaxează-te.”
Ea zicea ceva de genul...
„Sunt deja relaxată.”
Iar eu insistam: „Stai, relaxează-te.”
Iar ea zicea: „Kat, ce faci?”
Eu răspundeam: „Relaxează-te! Trebuie să te relaxezi.”
Iar ea spunea: „Nu pot fi mai relaxată.”
Și eu...
„Relaxează-te!”
După care ea: „Katherine! Sunt deja relaxată!”
Iar atunci tatăl meu, care este foarte mare, rău și irlandez
și nu ne lăsa să țipăm în casă,
venea în fugă sus pe scări și întreba: „Cine țipă în casă?”
Iar ea îi răspundea:
„Katherine mi-a spus să mă relaxez.”
Iar el: „Pai uită-te la tine. Ar trebui să te relaxezi.”
Și ea era pedepsită. E un joc extraordinar.
Îl știți, nu-i așa? Da.
Ore și zile și cred că ani de distracție m-am jucat „Relaxează-te”.
Și acum, fără niciun motiv,
Kerrie s-a aliniat singură cu dușmanii mei.
Am fost acasă pentru petrecerea burlăcițelor. Sunt domnișoară de onoare.
Dar celelalte domnișoare de onoare sunt aceleași fete
care au încercat să-mi distrugă viața când eram în școală.
E destul de greu să distrugi viața unui copil
care are încrederea unui bărbat de 89 de ani.
Dar asta nu le împiedică să încerce.
Deci asta se întâmpla în zilele de dinaintea hărțuirii cibernetice.
Acești copii au făcut un ziar, pe care l-au copiat și distribuit
și în el erau insultați toți prietenii mei.
Dar pe prima pagină era o poză cu mine lângă poza unei cămile
și scria:
„Mulțumim lui Dumnezeu pentru machiaj.”
Da, insinuând că eu arăt ca o cămilă,
când eu credeam că arăt ca un cal.
De ce o fi băgat Orientul Mijlociu în poveste?
Au trecut prin destule.
Dar când port coc, fetelor, atunci sunt unicorn.
Nu m-a deranjat.
Cred că ar fi putut să aleagă un titlu mai puternic.
Tot au ales cămila, putea fi: „Cămilă, din cap până-n picioare.”
Ceva de genul...
Da...
Copiilor le-ar fi plăcut mult.
Astfel, prietenele mele au fost rănite pentru că au apărut în ziar.
Au fugit acasă plângând.
Eu mi-am petrecut ziua mea de om de 89 de ani.
Iar directorul școlii m-a târât în biroul lui.
Întreaga echipă de prevenire a sinuciderilor era acolo.
Iar el a zis: „Katherine, suntem cel mai îngrijorați de tine.
Pentru că ești singura care nu pare să fie supărată.”
Ei credeau că plănuiesc un atac armat asupra școlii.
E în regulă.
Și a trebuit să îi spun: „Domnule, nu.
Din 1985, primăvara, a început să mă doară-n cot.
Deci chiar nu-mi pasă.”
Da.
Cu păsatul mai ușurel.
Și vă doresc asta la toți.
Bineînțeles, sunt chestii de care trebuie să vă pese.
Principiile, voi înșivă și familia.
Dar restul sunt nimicuri
și sunt binecuvântată să am concepția asta,
pentru că fac emisiuni-concurs britanice.
Să fie binecuvântate. Sunt motivul pentru care am ce să mănânc.
Dar...
Scuze pentru toate astea. Dar am făcut una acum un an
și jocul era: „Numește lucruri puțin probabil spuse de o firmă de cosmetice.
Și nu știu de ce, dar am zis:
„Nu ne testăm produsele pe animale.
Folosim copii filipinezi în schimb.”
Acum...
bineînțeles că știți că nu ținteam asta asupra copiilor filipinezi
sau asupra oricăror copii.
Încercam să subliniez faptul că există copii care muncesc.
Pentru că, vedeți, am o haină Canada Goose.
Mai are altcineva o haină de iarnă foarte călduroasă?
Vă trebuie. Trebuie să vă implicați.
Dar în Londra, oamenii vin la mine, pe stradă,
și îmi spun că sunt imbecilă pentru că port așa ceva.
Îmi spun: „Știi că gluga e făcută din coioți morți?”
Iar eu le zic: „Și ce aș putea să fac cu un coiot viu?”
Pentru că...
„Mamei tre' să-i fie cald.”
Și cunosc lumea în care trăim
și știu că sunt o imbecilă pentru că port blană,
dar deocamdată e legal. Doar că nu e privit cu ochi buni.
Profită până poți.
Da, într-o zi voi merge într-un tribunal, confuză,
spunând: „Dar toți prietenii mei au avut haină groasă Canada Goose (gâscă).
Ce?
Nu e ca și cum aș fi sărit din tufișuri și aș fi atacat chiar eu gâștele alea.
Erau pur și simplu în magazin și cereau să fie cumpărate.
Credeți că ar fi vrut să fie purtate de cineva de la televizor?”
Nu veniți după mine pentru că port o jachetă din blană
dacă a voastră costă șase lire și aveți 30 în dulap,
pentru că aveți cuvântul meu că un copil le-a făcut pe alea.
Toți suntem imbecili.
Dar ce am învățat din această experiență
este că filipinezii își manifestă cultura prin muzică și artă
și clipuri scurte cu Mock the Week scoase din context.
Și dacă o persoană a văzut ceva în Filipine,
cumva toate persoanele din Filipine au văzut acel lucru.
Am fost dentistul care a ucis leul Cecil
timp de două săptămâni în Filipine.
Am apărut la CNN
și am primit amenințări cu moartea.
Dar nu una sau două.
Sute de amenințări în fiecare zi,
îndreptate către mine, familia mea, copilul meu,
de la oameni care erau răniți pentru că erau confuzi.
Și știu că erau confuzi pentru că ziceau:
„Închide-ți imediat compania de cosmetice!”
Eu le răspundeam: „Niciodată! E afacerea familiei mele!”
Poate aș fi putut să-i domolesc.
Dar în aceeași perioadă, Apollo, nu o să credeți.
Însăși Joan Rivers
mi-a vorbit de jos din Rai.
Știu.
Și mi-a spus ceva de genul: „Katherine, nu e vina ta.
Filipinezii se pricep să înțeleagă satira
la fel de bine cum se pricep să fugă de tsunamiuri.”
Iar eu am zis: „La naiba!
O, Dumnezeule!”
Ce cățea îngrozitoare a fost, nu?
E un exemplu de glumă oribilă pe care eu n-aș spune-o niciodată.
Nu îmi doresc niciodată să rănesc pe cineva.
Le spunem copiilor noștri: „Acei bătăuși cresc și se schimbă.”
Nu, unii dintre ei cresc mai puternici.
Acasă, la petrecerea burlăcițelor,
erau aceleași fete pe care le știam din școală.
Și vorbeau cu mine cam așa: „Katherine, nu te-am văzut de mult timp.
Unde e soțul tău?”
Și le-am spus: „O, nu am soț.”
Iar ele m-au întrebat: „Serios, de ce? A murit?”
Le-am răspuns:
„Nu, nu am fost niciodată căsătorită.”
Iar ele au făcut...
„Și unde locuiești?”
„Locuiesc în Anglia.”
Ele: „Foarte tare. Unde e asta?” Eu: „Nu vă faceți griji.
Am o fată minunată
și am șansa să călătoresc și să fac stand-up.”
Iar ele îmi răspund: „Ce? E atât de ciudat!
Nu face asta. E o slujbă pentru un bărbat
și nu te va iubi nimeni niciodată dacă o faci,
pentru că reflectă cât de ciudată ești.
Dacă îți dorești ca cineva să te iubească vreodată,
atunci trebuie să te muți acasă și să fii normală, ca și noi.”
Și le-am răspuns: „Da, dar voi, curvelor, nu sunteți normale.
Sunteți comune. E altceva.”
Mulțumesc!
Mulțumesc, oameni buni!
Dar primesc scrisori,
nu numai amenințări cu moartea. Nu mă laud.
Primesc scrisori exclusiv de la femei care sunt îngrijorate că sunt singură.
Mai demult am primit una de la o doamnă ce cred că avea 200 de ani.
O scrisese de mână, cu o caligrafie minunată.
E o artă moartă, copii. Implicați-vă!
Și mi-a scris: „Dragă Katherine, am văzut spectacolul tău
și ne-am îngrijorat când am auzit că ești singură.”
M-am gândit: „Ce? Mi-ai văzut spectacolul?
Adică tot...
Partea despre Cosby și evrei și întreaga poveste despre filipinezi.
Astea au fost toate în regulă pentru tine.
Ce te-a făcut să vrei să-mi scrii scrisoarea...
e faptul că nu am prieten?”
A continuat să-mi spună: „Fratele meu, Ray, e și el singur.”
Ei bine, de-asta unii dintre noi nu au relații.
Nu e pentru că așa alegem noi.
E pentru că încă nu l-am întâlnit pe Ray.
A continuat și mi-a oferit o întâlnire cu Ray.
„Suntem dispuși să-l acompaniem pe Ray în mega-autobuzul spre Londra.”
Deci Ray are nevoie de însoțitor.
Nu le știu eu pe toate, dar sunt destul de sigură
că iei autobuzul să te întâlnești cu cineva pe care l-ai văzut la televizor
doar dacă vrei să-l omori.
Deci n-am participat.
Dar ce mă termină e că bărbații nu primesc aceste scrisori.
Lucrez cu o grămadă de bărbați.
Uitați-vă la Leonardo DiCaprio.
Burlac faimos de ani de zile.
Până acum câteva luni, el și cu mine aveam același număr de premii Oscar
și nimeni nu îi scrie lui.
Nimeni nu îi zice: „Dragă Leonardo,
am văzut recent că plonjezi în păsăricile tuturor supermodelelor...
pe iahtul lui Taylor Swift.
Și eram foarte îngrijorați.
Fratele meu, Ray, este și el singur.”
Și, nu,
nimeni nu vrea să și-o pună cu Ray.
Anul ăsta m-am întâlnit cu un actor englez.
Din greșeală, m-am îndrăgostit de el.
Și, englezilor, sunteți niște domni.
Parțial și de asta îmi place aici.
Sunteți așa gentlemeni. M-a scos să mâncăm
și, în mijlocul prânzului,
absolut din senin
mi-a spus: „Katherine,
ai un anus foarte frumos.”
Gaura.
Nici măcar: „corpul tău”.
Se uită la o gaură.
Nici măcar nu știam că a văzut-o.
Știam, bineînțeles, că a fost prin preajmă.
Nicio clipă nu mi-am dat seama că a fost atât de atent...
și a privit în detaliu...
anusul meu. Gaura.
Apoi, în loc să se uite în altă parte, ca noi fetele,
s-a concentrat acolo.
L-a admirat suficient
ca să poată să-l țină minte și să mă complimenteze după.
Oameni buni, sunt o doamnă.
Așa că am spus „Mulțumesc”,
sperând că și-a terminat poemul.
Dar a fost mai mult de atât.
A continuat: „Nu, Katherine, serios.
Katherine, anusul tău e în top patru...”
Ciudat număr.
„...dintre toate pe care le-am văzut vreodată.”
Încerc să înțeleg cum funcționează mințile.
Dacă vreți să clasificați lucrurile, băieți, faceți-o,
dar nu o anunțați așa: „O, ești una din top patru.”
Nu e deloc misterios.
Știu că nu sunt numărul unu, nu?
Știam că nu sunt nici măcar pe locul doi,
astfel ar fi zis: „E unul din primele două...”
Nu, top patru înseamnă că anusul meu...
gaura...
s-ar putea să ajungă în clasament.
Anusul din top patru a primit o onorabilă mențiune de la acest imbecil.
Și nu știu cum să ajung pe podium. Nu e deloc o critică constructivă.
Nici măcar nu îl pot vedea.
Chiar e enervant. Trebuie să-mi continui viața
fără să știu care-s alea trei curve pe care tre' să le omor.
Acest actor...
voia să ieșim din casă tot timpul.
„Hai să ne îmbrăcăm sexy și să ieșim din casă.”
Eu ziceam: „Pot fi sexy dacă îți plac nopțile în casă și câteva opinii.”
Nu îi plăceau.
Zicea: „Cred că e timpul să fim pozați împreună la un eveniment.”
Iar eu: „De ce?
Ca să apar într-una din acele reviste?
Am aflat că sunt moartă pe Facebook.
E loc pentru mine în mormântul câinelui meu.
Apoi o poză cu mine și copiii din TOWIE.”
Nu voiam să merg. I-am spus: „Nu merg niciunde astă seară.
Am un nou aspirator fără fir. Știi asta.
Dacă vrei să fii pozat la un eveniment,
de ce nu mergi cu una dintre manechinele cu care te întâlnești de obicei?”
Mi-a răspuns: „Ei bine, Katherine, asta e chestia.
Cred că ar fi foarte bine pentru imaginea mea să fiu pozat cu o femeie
care nu e...
drăguță într-un mod tradițional.”
Sunt Lena Dunham a lui.
Ce nu a înțeles e că o iubesc și o ador pe Lena Dunham
și, la vârsta Larei, aș fi acceptat.
Te-ai duce la întâlnire, Lara?
- Da. - Da!
Ai ieși cu cineva care zice:
„Vreau să ies cu tine pentru că nu ești așa frumoasă.”
Ai fi mers și ai fi făcut praf întâlnirea.
Cu siguranță m-aș fi dus. Asta este „subminare”, apropo,
când cineva îți atacă încrederea doar ca să îți zică un sigur lucru drăguț
și tu să reacționezi: „O, bine.”
Nu vă lăsați fraierite cu asta.
Lara, acum am de două ori vârsta ta și sunt mama cuiva
și nu te pui cu mama cuiva,
pentru că știm a cui vină ești.
Da, am sunat-o pe maică-sa. Da, am făcut-o.
I-am zis: „Alo, Linda. Și mie îmi pare bine că vorbim din nou.
Doar voiam să-ți spun că am terminat-o cu fiul tău, dar tu nu,
pentru că ai reușit să crești unul dintre nemernicii din top unu.”
Trosc.
Gata. Trebuia să o fac.
Nu ne e frică una de alta.
Pentru mine e doar altă curvă din curtea școlii.
Și nu trebuie să fii părinte, cu siguranță nu.
Nu-i lăsați să vă spună altceva.
Nu suferim de sub-populație în lumea asta.
Dar dacă alegeți să aveți copii,
creșteți-i astfel încât pe alți oameni să nu-i deranjeze că sunt în preajma lor.
Asta trebuie să faceți. Fata mea are șase ani.
La vârsta asta doar îi dau părul de pe față,
scot mâinile din pantaloni și gata pe ziua de azi.
Nu mă omor cu munca.
Și o iau pe Violet în multe locuri.
Recent am dus-o la un eveniment de caritate,
pentru că am vrut să mă vadă ajutând...
Nu.
Am dus-o pentru că Prințul Harry era acolo
și am zis că am mai multe șanse cu o fată de șase ani.
Ăsta e adevărul.
Nu v-aș minți niciodată. Așa a fost și a funcționat.
Acest...
A fost un eveniment minunat de binefacere pentru tinerii fără adăpost.
Se întâmplă lucruri extraordinare în Anglia.
Dar a fost un eveniment cu sponsori. Știți ce înseamnă asta?
A fost plin de oameni foarte snobi.
A fost un meci de polo.
Lista invitațiilor arăta precum Panama Papers.
A fost pur și simplu prea...
Și în țara asta am observat că oamenii snobi cred
că doar alți oameni snobi sunt la nivelul lor și le pasă de ei.
Vedeți, noi nu avem niciun fel de clasă în Canada.
Chiar nu avem, nu?
Noi mâncăm chipsurile direct de pe podea. Suntem ca...
Dar nu avem un sistem cu clase sociale, nu ca aici.
Vă spun asta și vă mirați.
Și întrebați: „De unde știți cu cine să fiți prieteni?”
Ne dăm noi seama.
Dar...
au avut un vorbitor, un tânăr care și el fusese fără adăpost.
Și oamenii snobi, ca oricare dintre noi, pot rămâne fără adăpost oricând.
E în regulă. În special cu guvernul actual.
Dar el nu a dat...
El nu a dat niciun motiv legitim în discursul său.
Pur și simplu arăta incredibil, la costum, s-a apropiat de microfon.
Și a spus: „Bună ziua,
acum aproximativ un an, părinții mei îmi controlau în totalitate viața.
Așa că am plecat, am locuit în locuințe de vară și pe canapeaua prietenilor.”
Zic: „Amice, canapeaua trebuie să fie în fața unui magazin Tesco și să miroasă
a urină, altfel nu ești fără adăpost.
Ești în vizită.”
El spunea: „Aveți idee cât de dificil este
să faci o detoxifiere când ești fără adăpost?
Mi-au blocat contul bancar.”
Eu mă uitam prin jur în încăpere,
încercând să găsesc ochii altcuiva care îl ura.
Nimic. Toți erau: „O, chiar e rău.”
În sfârșit era liniște în sală, preț de o secundă cât a băut ceva,
și fetița mea de șase ani zice tare, cum vorbesc cei de vârsta ei:
„Bleah! Albii ăștia!”
Iar eu: „Da!
Da.”
Știu.
Pentru că asta o învăț eu acasă.
Și tipul nici măcar nu era alb.
Sunt atât de mândră să am un copil care vede dincolo de culoarea pielii,
care poate vedea albul din interiorul lui...
și să-l urască.
Avem prea multe animale, totuși.
Asta e ceva ce se întâmplă când ești o mamă singură.
Avem doi câini, două pisici și opt iepuri.
În Londra, sunt prea multe animale.
Eu am luat doar câinii. M-am gândit că îi omoară pe ceilalți,
însă toți sunt prieteni. E un coșmar.
E ca într-un film Disney, dar cu răhățeală. Asta e viața mea.
Asta e viața mea.
Vin acasă din turneu. Tot ce voiam era patul meu
și unul dintre câini s-a răhățit pe perna mea...
ceea ce niciodată nu e un accident.
Și aproape m-a distrus. Parcă scânceam. Făceam așa...
Și Violet vine în camera mea. A văzut ce se întâmplase și zice:
„Nu-ți face griji, mami.
E doar modul lor de a spune că te urăsc.”
Da, m-am prins, mulțumesc.
E englezoaică. Asta e vina voastră.
A început să vorbească așa. Credeam că doar râde de voi
și am râs.
Dar e permanent.
Trebuie să introduci știrea că ai un copil
într-un moment anume când ești cu cineva.
Nu prea devreme, cu siguranță nu prea târziu.
Trebuie să o faci cam în același moment
în care i-ai spune că ai un picior de lemn.
Știți la ce mă refer?
Cred că sunt două tipuri de oameni.
Oameni care spun: „Nu!”
Și oameni care spun: „O să fiu eroul acela care te va ajuta.”
Iar eu zic: „Nu am primit piciorul de curând.
Îl am de șase ani.
Pot avea grijă de el fără ajutorul tău.
Înseamnă doar că îmi ia mai mult să ajung unde am nevoie.”
Unul dintre iepuri a murit și eram foarte încântată de asta.
Mama are nevoie de mănuși noi.
E greșit, știu. Și a trebuit să fiu bărbatul casei.
Urăsc să folosesc termenul ăsta,
dar simt că e necesar în contextul ăsta.
Mama mea era destul de des bărbatul casei.
Tata era cu noi, însă mama era bărbatul...
Pur și simplu ador să spun asta.
Și încă sunt mamă pentru ea.
Mama mea are 60 de ani.
Și era de vârsta ta, Lara, într-o vreme când era foarte greu să ai 17 ani.
Oriunde se ducea:
„Scumpo!”
Palmă peste fund. Era în regulă.
Cosby era prin preajmă.
Și ce se întâmplă cu o femeie din epoca aceea?
Când împlinește 60 de ani, devine invizibilă.
Cu siguranță nu ești așa, dar știu că așa te simți.
Nu mă înțelegeți greșit.
O să jefuiesc o bancă. Am multe planuri.
Dar știu că așa se simte mama.
Pentru că oamenii te tot complimentează când ești o femeie „de o anumită vârstă”,
dar o fac într-un mod ciudat.
Spun ceva de genul: „O, copiii tăi sunt deja mari.
Ești bunică. Ei bine, arăți fantastic
pentru vârsta ta.”
Și mama zice: „Pentru vârsta...
Dar eu nu trebuia să îmbătrânesc.
I-am făcut când aveam 13 ani.”
Iar eu zic: „Nu spune asta, vacă neghioabă.”
Bărbații nu mint, acum trebuie să-l apăr pe tata.
„Tata nu e un pedofil.” Și soră-mea: „Nu mai e.”
Ea crede că e amuzant, dar nu este.
Nu e amuzant deloc.
Deci unul dintre iepurași a murit.
Am auzit puțin zgomot în camera de lângă. Puțin...
Cred că se jucau prea dur.
Am intrat
și cățelul și iepurele se jucaseră într-adevăr.
Și iepurele zăcea acolo. Nu era sânge,
zic: „E mort? Doarme? La naiba, Cosby!”
L-am ridicat.
Cosby e numele câinelui. E un labrador ciocolatiu amuzant.
L-am luat înainte să apară acuzațiile.
De unde era să știm?
Nu...
Nu dați nume animalelor după un bărbat de la televizor cu vârsta peste 60 de ani.
Nu e sigur.
Deci i-am prezentat iepurele lui Violet pentru că ea e stăpâna.
Și am spus: „Nu știu ce ar trebui să facem în legătură cu asta.”
Iar ea: „O, Anthony!”
Mi-am numit copilul după o culoare, ea pune iepurilor nume de oameni.
„Știu ce trebuie să facem, mami.
Trebuie să îl ducem pe Anthony la veterinar.”
Pentru că nu i-am spus niciodată nu, două minute mai târziu eram în autobuz...
cu ceea ce eram tot mai sigură că era un iepure mort.
Zăcea pur și simplu în brațele ei.
Nu s-a mișcat deloc. Avea ochii deschiși.
Ea e așa drăgălașă și iepurele la fel.
Bineînțeles că oamenii voiau să-l cunoască.
Ziceau: „Cum îl cheamă?”
„Cum îl chema?” Acum s-a dus.
Și m-am gândit: „Gata, Katherine, adună-te.
E distrasă. Trebuie să fii bărbat.
Să minimalizăm trauma.
Sună la veterinar, spune că ești pe drum.
Vor ști la ce să se aștepte.”
Am spus: „Bună. O să ajungem imediat cu o fetiță de șase ani
și iepurele ei, care a fost atacat de un câine.”
Sperând că veterinarul va umple golurile, dar era prinsă cu treabă.
Spune: „Trebuie să știu numele iepurașului.”
Iar eu: „Nu, nu trebuie.”
„Am nevoie de data de naștere a iepurașului.”
Iar eu: „Vă pot spune în ce zi a murit.
Dacă ați putea să improvizați restul plăcii funerare,
vom fi acolo să o luăm.”
Deci...
ajungem la cabinetul veterinar. Iepurele era țeapăn.
Dar Violet avea atât de multă speranță și credință
și a sărit din autobuz, s-a repezit la ușă
și l-a prezentat doctoriței.
„Anthony! El este Anthony al meu.
Va fi bine?”
Și doctorița... Puteam să văd asta în ochii ei.
Se uita la mine de parcă zicea: „Ești o mamă penibilă.
Am de-a face cu SIDA la câini
și cancer la pisici
și castrări toată ziua.
Nu ai putut să-i spui propriului tău copil
că ăsta e un animal mort.”
Și privindu-ne în ochi, între femei,
privirea mea spunea: „Exact.
Fă-o tu.”
Mulțumesc.
Și se rezolvă cu 85 de lire.
Aceasta este amenda pentru că ești păsărică în Londra.
Merită din plin. Am fost bărbatul în casă în acea zi.
Ei bine, oameni buni, e aproape timpul să plec.
Ați fost incredibili. Da.
Dar înainte să plec,
trebuie să ajung în Canada la sfârșitul acestui turneu,
să țin un discurs la nunta surorii mele mai mici,
pentru că femeilor le este permis să vorbească la nunți în Canada.
E o nebunie. Aici nu fac asta.
Și ce a uitat familia mea când m-au rugat să vorbesc
e că ei urăsc tot ce gândesc și spun.
Și ca să fim chit, nici eu nu sunt fanul lor.
Doar îmi iubesc foarte mult sora, îmi e foarte dor de ea
și vreau să fie un discurs extraordinar.
Și, mă întrebam, Apollo, dacă pot exersa cu voi,
pentru că sunteți prietenii mei. Ar fi în regulă?
Bun, minunat.
Deci o să fiți invitați la nuntă. E perfect.
Deja ați băut ceva, așa că uitați-vă în jur,
încercați să decideți cu cine ați dori să plecați mai târziu,
care să sperăm că nu vă e văr.
Dar este Sarnia, deci vă va fi văr. Deci...
folosiți prezervativ. Îngropați asta adânc și va fi bine.
Bun.
Deci partea asta a sălii, oameni drăguți,
și cei de sus, la fel, veți fi prietenii și familia miresei.
Nu e tare? Suntem rude.
Și apoi cei din această parte a sălii veți fi prietenii și familia mirelui.
Misterios. Bun.
Deci sunt domnișoara de onoare
și e timpul pentru discursul meu.
Încă o dată, oameni buni, apreciez mult că sunteți aici.
Bun.
Bună seara, sală cu străini.
Sunt atât de onorată să fiu astăzi aleasă domnișoara de onoare a lui Kerrie,
în mare parte pentru că știu că le oftică maxim pe curvele de prietene ale ei...
care n-ar ști ce e onoarea nici dacă le-ar lovi în față.
Mai ales pentru că ar fi lovite peste față
de opt sau zece penisuri în orice moment.
Vai, doamnelor, toate arătați absolut normal!
Vă mulțumesc, tuturor.
Vă mulțumesc că ați avut grijă de primul meu copil.
Chiar admit că a trecut foarte mult timp de când nu am mai văzut-o pe Kerrie,
dar îmi amintesc foarte clar ziua când s-a născut.
Eu aveam șase ani, mama avea treisprezece.
Tata fugea de lege.
M-am uitat în micul incubator și am văzut că bebelușul din interior
a reușit să-și crească atât unghiile, cât și genele, din interiorul pântecului.
Nu știam că bebelușii pot face asta.
M-am gândit: „Da! Ea e sora mea!”
M-am uitat la Joanne,
care se prefăcea că e o ghindă în acel moment.
Și m-am gândit: „Ce bine!
Nu trebuie să mai vorbesc niciodată cu asta.”
De atunci, Kerrie a fost copilul meu.
O avea pe mama, dar mă plăcea pe mine mai mult,
așa că îmi spunea Kathmama,
dar îi ieșea „Kathbum” și ăsta a rămas de atunci numele meu acasă.
Când părinții mei spuneau nu, eu spuneam da.
Când și-au anunțat divorțul, Kerrie m-a apucat de mână
și a țipat:
„Dar dacă tata se mută, cine ne va curăța piscina?”
Bleah! Albii ăștia! Știți?
Kerrie a dormit în patul meu. I-am dat toate jucăriile mele.
I-am dat hainele mele. O duceam la școală.
I-am dat bani, i-am dat acte false.
Și apoi, când avea doar 14 ani, am plecat.
Pur și simplu am plecat. Și ea e singura dintre voi de care îmi e dor.
M-am întors în porcăria asta pe care voi o numiți oraș...
să râd necuviincios cu sora mea.
Și, într-un fel, să văd cât de grase aveți brațele.
Următoarea e o listă de locuri
de unde Kerrie și cu mine am fost date afară pentru că râdeam.
Două taxiuri, o școală, A&E, înmormântarea lui Papa, înmormântarea lui Nana,
intervenția bunicului, înmormântarea bunicului...
recitalul de cor al Joannei, recitalul la pian al Joannei,
recitalul de step al Joannei, recitalul de balet al Joannei,
recitalul de gimnastică al Joannei, nunta Joannei...
care a fost într-o pădure,
apropo.
Și nu poți da pe cineva afară dintr-o pădure.
E pământul tuturor.
Și nu am greșit cu nimic când am râs.
Kerrie și cu mine eram de-o parte și de alta a ei
și ea își tricotase singură rochia.
Deci avea mici găuri croșetate.
Ei bine, am văzut o viespe într-una din ele.
Și Joanne iubește toate creaturile,
așa că o proteja ca și cum n-ar fi fost acolo,
dar noi știam că o înțepa și o înțepa
și o tot înțepa și o durea destul de mult.
A fost atât de amuzant.
Dar Kerrie...
Kerrie a fost supărată pe mine o singură dată.
O singură dată.
Acum un an, Kerrie a călătorit cu logodnicul ei,
pentru a-i cunoaște familia pentru prima dată...
în Filipine, de unde este el.
Kerrie a avut două săptămâni foarte dificile în Filipine.
Nu a făcut o primă impresie bună...
pentru că fața ei fusese la CNN.
Perioada aceea chiar a testat relația ei cu David
și relația ei cu mine,
de-aia sunt foarte fericită că suntem toți aici în seara asta
și că întreaga familie a lui David a venit aici, din Filipine.
Pentru că pentru voi e timpul când trebuie să spun...
Ceea ce înseamnă: „Îmi pare rău și vă respect ca oameni și cultură.”
Adică, evident, nu am timp să învăț filipineza.
Dar simt că dacă aș face acele zgomote...
ei ar înțelege că mă simt prost.
Uitați, chiar sunt o imbecilă. Surpriză!
Sunt o imbecilă groaznică.
Dar ce am învățat din această experiență oribilă
este frumusețea culturii filipineze,
care are familia în centrul ei.
Îl iubesc pe David. E bărbatul meu preferat.
O tratează pe sora mea ca pe aur.
Mă consideră familie.
De asta s-au supărat așa rău.
Dar înseamnă și că, luna viitoare când Kerrie se căsătorește cu David,
eu voi fi la fel de filipineză.
Acești netrebnici trebuie să mă accepte. E o crimă perfectă!
Dar a fost și un drum lung pe care l-a făcut o soră
pentru a o salva pe cealaltă...
și de asta e păcat că o să am nevoie să-l părăsească în curând pentru un evreu.
E atât de păcat.
Deci Kerrie, pentru tine,
frumoasa mea soră mai mică,
în ziua nunții tale,
vreau doar să îți spun...
relaxează-te!
Mulțumesc foarte mult că m-ați ascultat.
Ne vedem în curând.
Relaxați-vă!
Ei bine, relaxați-vă!
Relaxați-vă!
Subtitrarea: Ruxandra Jianu