Å, vise og milde sjel.
Kan du huske...
...da vi hadde alt?
Drømmer du...
...om da vi måtte dra?
Da du ledet oss ut...
...og hvordan alt begynte.
FORTALT AV CHIWETEL EJIOFOR
ATHENA: ELEFANTDRONNINGEN
Historien vår starter ved et vannhull som ble fylt av stormen.
Blant flokkene her er verdens siste afrikanske savanneelefanter.
De er etterkommere av en edel linje som en gang strakk seg over Afrika.
Dronningen av dem alle er Athena.
Hun er en 50 år gammel matriark, overhode for storfamilien sin.
Som de fleste av oss, har hun naboer.
Og dette er deres historie også.
Familien hennes består av hunner og kalvene deres.
De er så sammenknyttet at de yngste like gjerne kunne vært søsken.
Athenas familie er avhengig av hennes erfaring og klokskap,
for hun tar avgjørelsene som bestemmer liv og død.
Hennes yngste datter, Princess, er ett år gammel.
Og like rolig som moren sin.
Og så er det Wewe,
flokkens uskikkelige gutt.
Han prøver alltid å bli venn med Princess.
Men han prøver for hardt, og han ender ofte i trøbbel.
Siden han er gutt, vil Wewe bli sammen med familien til han er tenåring,
så forlater han dem for å slå seg sammen med en flokk hanner.
Mimi er familiens nyeste medlem.
Hun ble født under stormen.
Det er dag én av et helt liv med å lære.
De neste to årene vil hun være helt avhengig av morens melk.
Moren, Mala, føder bare hvert femte år,
og det gjør hver kalv dyrebar.
Selv om Mala er den som gir henne mat,
vil Mimi bli kjælt for av alle,
for det krever en hel flokk for å fostre opp en elefantkalv.
Dette er Athenas kongerike.
For tiden har det alt de trenger.
Hver dag bringer hun familien til det store vannhullet,
noe som kan være irriterende for naboene.
Men de trenger elefantene,
for de laget vannhullet, og nå holder de det åpent.
Men for oksefrosken kan det virke som byggingen aldri tar slutt.
De fleste av familiens naboer lever i elefantens tåneglhøyde.
På en eller annen måte er alle avhengige av de store vennene sine.
Vannhullet er hjem for dem alle.
Men fra det øyeblikket solen dukker fram,
begynner det å krympe.
Så kappløpet er i gang for å oppfostre familien.
Oksefrosken er i gang straks,
og det blir snart rumpetroll.
Under dem aner ikke killifiskene
hvordan eller når Athenas familie vil hjelpe dem.
De har bare øyne for hverandre.
Hver gang hannen klemmer hunnen, legger hun et egg...
...og graver det ned.
Når kvelden kommer, vet Athena at hun må være særlig på vakt.
Så familien sover stående for å kunne beskytte Wewe og Mimi bedre.
Men for enkelte av naboene
har festen så vidt startet.
Hvis du er en chiromantis-hunn, er det ikke nok med én partner.
Hun inviterer en hel masse til en skumfest.
Det er sesongens første begivenhet i Athenas vannhull.
Hun legger eggene i skummet som hannene har produsert,
og de vil utvikle seg trygt der inne.
På overflaten er en niland ett skritt foran.
Hun la eggene for noen uker siden.
Det vil ta to måneder før ungene er klare til å fly.
Inntil da er vannhullet hjemmet deres.
Mens Mimi er så ung, vil ikke Athena gå langt fra vannet.
Hun er alltid forsiktig til en nyfødt begynner å legge på seg og bli sterkere.
Det er første gangen Wewe har møtt en som er yngre,
og han gjør sitt beste for å bli venner.
Mens noen går i gang med redet sitt,
gjør andre seg ferdige.
Det har vært en lang natt for chiromantis-froskene
og de begynner å bli slitne.
Men for en av ranglefantene er det i det minste en drosjetur å få hjem.
Noen ganger får frosken seg en luftetur
enten han vil eller ikke.
Chiromantis-frosken er fornøyd med å sitte i solen.
Men den kan brenne en babys hud,
så Wewe viser Mimi hvor hun kan finne skygge.
Mens livet er lett,
kan Athena slappe av og la ungene hvile.
Men Wewe blir aldri liggende lenge.
Han er oppglødd over at Mimi har kommet,
og vil helst prøve å vekke den nye vennen for å leke.
Mimi må sove mens hun kan.
Hun må bli sterk så hun kan holde følge med familien.
Gåsemor vil få ungene til vannhullets trygghet.
Det er første dag for dem også.
Etter en slitsom natt skynder de seg ikke.
Dessuten virker planene hennes overveldende.
De har motstridende instinkter,
mellom å ville holde seg samlet og å gå til foreldrene.
Det tar en forbiflygning for å overbevise dem
om at den beste sjansen til å overleve er ved å holde seg nær mamma og pappa.
I alle familier er det alltid én som er sist og sent ute.
Vi kaller ham Stephen.
Foreldrene stoler på at de unge holder følge,
så de vet ikke at Stephen er igjen.
Og iblant betyr sist og sen også heldig.
Athenas kunnskap om kongeriket
har gått i arv fra mor til datter gjennom århundrer.
Hun har de største støttennene av alle matriarker.
Hakket er av mange år med å rive opp gress og slyngplanter.
Slyngplantene hun liker best, blomstrer bare noen dager i året.
Og hun vet hvor hun skal finne dem.
Utsiktene til et festmåltid distraherer familien
fra det som skjer i tåneglhøyde,
så det er opp til naboene å komme seg unna.
Kameleonen er avhengig av kamuflasjen sin som beskyttelse.
Men det hender at å være rolig og gå i ett med omgivelsene
er den dummeste avgjørelsen man kan ta.
Hun er nok så nær panikk
som en kameleon kan komme.
For Athenas familie
får hjemmet en rolig rytme i den grønne sesongen.
Hun lar dem spise til det blir varmere,
og så leder hun dem ned for å drikke.
Det er bare fire dager siden stormen,
men froskens reder har stekt i solen.
Og de er klare.
De neste ukene vil vannhullet være hjem for froskenes bitte små rumpetroll.
Når de klekkes, blir de ikke lagt merke til av Athenas familie.
Men de blir lagt merke til
av killifiskene og diamantskilpaddene som lever under dem.
Bare den største diamantskilpadden rekker opp.
Premien er en marengs med mykt rumpetroll-fyll.
Det er Mimis første gang i vannet.
Så hun starter på grunna,
og hun trenger ingen oppmuntring.
For Athenas familie er dette et paradis.
Men hvis det ikke regner igjen, vil vannhullet bli borte om noen uker.
Hvis det skjer, vet Athena at de blir tvunget ut av kongeriket.
Så de må gjøre mest ut av denne tiden med overflod.
Princess lærer hva hun kan spise ved å gjøre som moren sin.
Men babyene lever fortsatt av melk,
noe som gir Wewe tid til å finpusse fot-og snabelferdighetene.
Men det vil ta flere måneder før han er på dette nivået.
Athena er klar over at det er tørketid i vente.
Og den eneste måten å forbedrede seg på, er å legge på seg.
Det betyr å stappe i seg.
Men det som går inn... må komme ut.
For en tordivel er det en gave fra oven.
Budskapet er spredt vidt omkring.
Og med andre på vei,
er det ikke tid til en makelig lunsj.
Han må lage baller og trille dem bort så raskt som mulig,
for det er banditter der ute.
Seierherren må nå finne jord som er myk nok til å grave ned ballen
så han kan spise i fred.
I tillegg til å fôre tordivlene,
gir Athenas familie kongeriket gratis gartnertjeneste.
De fleste frøene de spiser, går ufordøyd gjennom dem,
og blir plantet i klumper av kompost hvor de enn går.
Skilpadden venter på noen.
Og til det han har i sinne, må han spise mens han kan.
Uten tegn til regn, blir hver dag varmere, og humøret blir dårlig.
Med innkommende elefanter og en så ung familie,
må gjessene holde trygg avstand.
Men med fallende vannivå og en varm flokk,
blir det vanskelig.
De vet bedre enn å reagere mot en bølle.
Så hun bestemmer seg for å redde ansikt ved å la det gå ut over en due.
Igjen har Stephen somlet.
Og han er blitt etterlatt.
Og denne gangen er han bortkommet.
For skilpadden blir livet lysere.
En hunn har kommet for å drikke.
Han kan lett avskjære henne.
Men for å imponere henne, må han vise at han har like mye tæl som henne.
Og det betyr å rusle en tur.
En lang tur.
Stephen har aldri sett sånne skapninger før.
Men han må bli gatesmart.
hvis han skal ha noen mulighet til å bli gjenforent med familien.
Fra å være sist og sen,
har Stephen gått til å være bortkommet og heldig.
Noen av Athenas naboer kommer innom først når gresslettene begynner å tørke
og det tilbys mat.
Bieterne slår seg sammen med Athenas familie bare noen dager
når kongerikets gresshopper er på det saftigste.
De trenger familien til å skremme dem fram.
Bieternes vennskap vil vare like lenge som det er gresshopper.
Så snart de er ferdige, vil fuglene dra videre.
Stephen er like glad for gresshoppene som alle andre.
Han mangler kanskje evner, men ikke ambisjoner.
Nede i tåneglhøyde er tordivelen fortsatt ute på oppdrag.
Det ser ut som han skyver ballen framover,
men han er faktisk opp ned og dribler den bakover.
Han ser ikke hvor han går, men det plager ham ikke.
Besluttsomheten hans står ikke i forhold til størrelsen.
Når han har fått tak i ballen, vil han nødig gi slipp på den...
...uansett hvor stor motstanderen er.
Athenas lag har ikke skåret,
men de har sparket ballen av banen,
så tordivelen kan ta den tilbake.
Athenas familie møter sjelden noen av naboene.
Når sumpskilpaddene hører dem komme, stikker de av.
Men det er flere uker siden stormen,
og vannet er nå så grunt at det ikke er noen gjemmesteder.
Selv en killifisk er blitt tørrlagt.
Vannhullet har vært hele hans verden.
Men med så lite vann igjen, er hans tid nesten over.
Når bassengfesten blir voldsom,
risikerer de alle å bli klemt.
Så de som kan dra, setter av gårde.
Og det tiltrekker oppmerksomhet.
Elefanter lever taktile liv.
De bruker de følsomme snablene og føttene til å utforske alt nytt.
Det er ingen ondskap her, bare nysgjerrighet.
I elefantsamfunnet er aggresjon sjeldent.
Selv mellom hanner,
når de møter Athenas familie ved kongerikets saltsted.
I stedet er det hilsing,
en rolig bekreftelse av status...
Og så deling.
Å utvinne den saltholdige jorden, krever øvelse.
Det handler om fot-og snabelkoordinering og så pustekontroll.
For Wewe er det en utfordring.
Hvis han puster for hardt, går det kilende støvet rett opp i nesen.
Han jobber med en metode for å hindre et nys i å slippe ut.
Det er så distraherende at et øyeblikk mister han vennen av syne.
Det virker som Mimi alltid er sulten,
men hun dier aldri lenge.
Det er den eneste gangen storesøsteren Milly blander seg inn
og prøver å holde Wewe borte.
For Mala produserer ikke mye melk,
og Mimi trenger hver munnfull hun kan få.
Mot slutten av hver dag er alle trøtte.
Gåsemor aner ikke at Stephen fortsatt er borte.
Gjennom hele kongeriket har de fleste vannhullene tørket ut,
og Athena begynner å bli rastløs.
Hun vet at de er nødt til å dra,
men hun er bekymret for at Mimi kanskje ikke er sterk nok til å klare reisen.
Det virker som hun blir opphengt i situasjoner
som de fleste babyer ville taklet.
For vennene er det vanskelig å vite om hun er i trøbbel
eller bare veldig sliten.
Men når Athena brummer: "Gå videre",
må alle følge ordre.
Og for en baby-elefant er det ikke noe verre
enn muligheten for å bli etterlatt.
Det er ikke bare Athena som føler at det er på tide med en forandring.
Nesten over natten har oksefroskens nye familie fått bein,
og er nå motivert for å forlate vannet for å starte et liv på land.
Heldigvis for dem er de nye beina fortsatt veldig myke.
Men de vil helst ikke risikere noe med tre tonn elefant.
Athena har ikke satt av gårde til tørketidens tilfluktssted ennå,
for Mimi sliter.
Hun trenger morens oppmuntring.
Nå som tørketiden starter, kan man ikke gå tilbake.
Men iblant smiler naturen
og gir tilbake det hun tok.
Forhåpentligvis har Stephens natt alene
vist ham hvor mye han trenger familien.
De siste unge froskene er nå klare for å komme i land.
Men de som kom først, er større.
Og de venter.
For at en oksefrosk skal få den beste start i livet,
hjelper det å ha en stor munn og små slektninger.
I kongeriket har flere uker uten regn krevd sitt.
Men om Athena var i tvil om hva som kommer,
blir det bekreftet når de store flokkene kommer.
Når landet rundt tørker, må queleaene migrere.
Deres virvelvind av en ankomst kan være overveldende.
Og de vil drikke på én dag det Athenas familie drikker på en uke.
Når de drar videre, har de drukket vannhullet tørt.
Athenas familie vil bruke mudderet som solkrem.
Og dette er viktig for killifiskene,
for de har lagt eggene skjult i mudderet.
De har utviklet seg til bitte små fisk, men har ikke klekket.
De kan overleve uten vann i ukevis.
Så når Athenas familie går videre,
vil de ha med bitte små passasjerer.
På denne måten flytter killifisk-unger seg mellom vannhull
ved å ri på elefanter.
Athena vet at de skulle ha dratt,
men det nærmeste permanente vannet er 15 mil unna.
Hun har utsatt reisen i håp om at Mimi ville bli sterkere.
Mala er nå så beskyttende at selv Wewe ikke er velkommen mer.
Mimis storesøster Milly kan gi henne trøst,
men ikke melken hun så desperat trenger.
Bare tiden vil vise om Athenas avgjørelse om utsettelse var riktig.
Nå har hun ikke noe valg.
Kongeriket er uten vann,
og foran dem tørker vannene ut.
De må finne et tilfluktssted.
Mala og Milly samarbeider nå.
Uansett hvor mye Athena vil det,
kan hun ikke sette Mimmis behov foran resten av familiens.
Mens Mala og Mimi går for å drikke,
vil Athena ta med de andre for å spise,
for hun må prøve å dekke alles behov.
Mimis desperasjon etter å drikke kan bare bety at Mala ikke har mer melk.
Men Mala vet ikke det.
Hun vet at en svak kalv lett kan sette seg fast i mudderet,
og instinktet sier at hun skal gjøre alt for å holde Mimi borte.
Mimi er ikke avvent ennå.
Så hvis hun ikke får melk,
har hun ikke fått mat.
Det er ganger da en mor trenger datterens hjelp.
Det er det familie er til for.
Neste dag er det varmere,
og Athenas forutsigelser er enda verre.
Hun vil ikke forlate Mimi,
men hun kan heller ikke risikere hele familiens liv.
Athena vet at de er ved det siste vannet.
Og i dag vil det tørke ut.
En sumpskilpadde merker det, og graver seg dypt ned i mudderet mens han kan.
Han risikerer heller å bli tråkket på enn å bli overrasket av tørketiden.
Mala vil aldri gi opp.
Men til slutt kan ikke Mimis lille hjerte bære henne lenger.
For en mor fins det ikke noe verre.
Uansett hvor trist det er, er døden iblant befriende.
Men for Wewe er tapet av vennen spesielt vondt.
Athena vet at hun ikke har råd til flere forsinkelser.
Det vil ta tre dager å komme til den tørketidens tilfluktssted.
Og hun har ventet så lenge
at det ikke fins steder der de kan drikke på veien.
Det er ikke tid til å stoppe og trøste Wewe.
Bak dem, der det før var et vannhull,
er det nå den myke jorden som tordivlene har lett etter.
Killifiskene er kun et minne.
Oksefroskene vil grave dypt for å tilbringe de neste månedene under jorden.
Det er to måneder siden Stephen ble klekket.
Og de unge gjessene er nå voksne.
De vil også dra mot tilfluktsstedet.
De følger samme vei som elefantene.
Hver dag stopper Athena en kort stund så de kan spise.
De er snillere mot Wewe nå.
Til og med Princess er mer tolerant.
Milly har ingen melk å gi,
men at Wewe dier, vil trøste dem begge.
Athenas rute ut av kongeriket er et tankekart av elefantstier
som hun lærte av sin mor og aldri har glemt.
Det er ørkenområder å krysse.
Men de går ikke alene.
Alle er på vei mot tilfluktsstedet.
Tilfluktsstedet er et vannhull som forsynes fra under bakken.
Selv på høyden av tørketiden er det vann til alle.
Sammen med elefantene, vil Stephens familie være flyktninger
og vente her til regnet kommer og alle kan dra hjem.
Athena kommer hit bare i de tørreste årene.
Det er den eneste gangen da hennes status som monark er likestilt.
Dette er Satao, konge over dem alle.
En savanneelefant av mytisk størrelse.
Han er en mild kjempe
som alle adlyder.
Han har vært ute i villmarken hele året,
og vil benytte anledningen til å se om noen av hunnene er brunstige.
Nusu er en ung hunn fra Athenas familie.
Men hun er drektig.
For første gang etter at Mimi døde, koser Wewe seg.
Det er en sjanse til å møte kalver fra andre familier.
Og når han er utslitt av all leken, hjelper familien til.
Når tørketiden trekker ut, blir det lite mat å finne på tilfluktsstedet.
Så hver kveld må Athenas familie reise lenger for å spise.
Etter hver reise ut, må de komme tilbake til vannet.
Det er livlinen deres.
Men det binder dem til tilfluktsstedet,
og knuten blir sakte strammere.
De har lite energi, for nesten alt er blitt spist.
Det som startet som et tilfluktssted, har gradvis blitt et fengsel.
Når det ikke kommer regn,
blir det som startet som en tørr sesong til en tørke.
Og konsekvensene og tapene blir flere.
Athena våger ikke å dra,
for det fins ikke annet vann i gangavstand.
Under en tørke som dette er et ikke tørst som dreper, men sult.
Det er et spørsmål om tid for dem alle.
I løpet av sine 50 år har Athena aldri opplevd så stor tørke.
Avgjørelsen hun nå må ta, har aldri vært viktigere.
Denne gangen står hele familiens liv på spill.
Hvis hun blir, vil de sulte.
Men hvis hun drar, og feilvurderer tidspunktet,
vil de alle dø av tørst.
Uansett utfall er ansvaret hennes alene.
Så stor er troen på henne
at når hun bestemmer seg for å dra tilbake til kongeriket, nøler ingen.
For hun er deres matriark.
De ville fulgt henne hvor som helst.
Tilbake i kongeriket hennes er det ikke noe bedre.
Der det var et vannhull, er de som har gravd seg ned i live, men fanget.
Fanget i en skinndød tilstand.
For at trolldommen skal bli brutt for dem alle,
må det regne.
Ute i ørkenen
gjør familien sitt beste for å beskytte Wewe mot solen.
Men han må ta to skritt når de tar ett.
Og det tar på.
Når Athena omsider stopper,
er det ikke for å lete etter mat, men for å huske en av deres egne.
Tørken er glemt en liten stund
mens de samles i tanker om det som har vært.
Og hva det betyr å være en av dem.
Stedet de drar til, er fortsatt rammet av tørken.
Når kongeriket er bare én dags reise unna,
er det bare én ting som kan få Athena til å stoppe.
Etter å ha båret ungen i nesten to år,
har Nusu født.
Ungen er en jente.
Hun vet ingenting om hva hun er født inn i.
Hennes prioritet er å finne sitt første måltid.
Som alltid er Wewe ivrig etter å få nye venner.
Det kan virke som den verste tiden å bli født på.
Men Athena vet bedre.
I tusener av år har man ment at hennes art kunne bringe regn.
Sannheten er at hun kunne merke kommende regn
når det var mer enn 15 mil unna.
Det er bare én måte å gjenvinne balansen i kongeriket på.
Det er ett år siden de så vannet strømme,
og det kommer som et sjokk.
I Afrika regnes det som heldig å bli født i starten av regntiden.
For regn er alltid en grunn til å feire.
Igjen vil elefantens sti sende vannet til å fylle vannhullene.
Under bakken er regnet en vekker.
Akkurat som alle smil etterlater avtrykk på et ansikt,
etterlater alle reiser et avtrykk på kontinentet.
De unge gjessene er fortsatt en sammenknyttet gruppe.
Men det tar ikke lang tid før de begynner å lete etter egne maker.
Og som alltid er Stephen sist og sen.
Skilpaddens beiling har vært sakte, men sikker,
men han er endelig blitt akseptert.
Igjen vil vannhullet være en livline for dem alle.
For Wewe er ingen steder som hjemme.
Og ingenting er som å ha en ny venn å dele det med.
Etter kraftig tørke kommer kraftig regn.
Og kongerikets voldsomme nye vekst, tiltrekker andre familier
på en måte som ikke har skjedd på flere tiår.
I noen dager danner de en superflokk, bestående av 1000 stykker.
Den største samlingen av deres slag på jorden.
Reisen har brakt Wewe og Princess sammen,
og har vært første steg mot å få kunnskap
som vil hjelpe dem gjennom livet.
Det vil bli flere tørker å møte,
men Athenas familie vil aldri glemme den utrolige matriarken
som ledet dem bort... og brakte dem hjem.
Det fins bare en håndfull av disse savanneelefantene.
I dag tilhører dette lille hjørnet av kontinentet fortsatt dem.
Det minner oss om hvordan det en gang var...
...da hele Afrika var deres.
TIL MINNE OM SATAO & ATHENA
DREPT AV SNIKSKYTTERE I LØPET AV DENNE FILMPRODUKSJONEN
HAN VAR VERDENS STØRSTE SAVANNEELEFANT
SIST SETT DA HUN LEDET FAMILIEN BORT FRA KONGERIKET
FINN UT MER OM ELEFANTER OG HVORDAN DU KAN HJELPE DEM
DEDIKERT TIL MINNET OM VÅR VENN OG MENTOR ALAN ROOT
Tekst: Evy Hvidsten