Intrați pe un tărâm la granița dintre clandestinitate și uitare,
o fâșie între canale,
muzeul secret al omenirii,
biblioteca particulară a umbrelor,
unde totul are loc pe o scenă făurită din mister
și se găsește doar pe frecvența dintre logică și mit.
Intrați în cinematograful paradoxului.
CINEMA PARADOX
Episodul din seara asta: „Nemărginirea nopții”.
NEMĂRGINIREA NOPȚII
CAYUGA MARGINEA ORAȘULUI
Hei! Te duci cu familia la meci?
Nu, doar eu. Patricia e cu copiii la Hobbs.
La Hobbs? Bine că nu jucăm cu ei.
Că bine zici! Ne vedem la meci.
Nici nu mai trebuie să-mi aprind încă o țigară, Benny. Am una aici.
- Te caută dna McBroom. - De ce?
Nu știu. Am fost la cină.
Sora lui Flinger te scruta de sus până jos.
- Nu e adevărat. - Ba da.
Cu Millie, când veneam încoa'.
- Câinele ăla nenorocit e mereu acolo. - De-aia sunau.
Fă-mă să mă simt mai bine, Benny. Nu merge așa.
Arlo încearcă să-i dea de cap.
Data trecută a fost o veveriță.
Firul era în gura scheletului veveriței.
A încuiat panoul. Nu putem înregistra.
Nu știu. Eram la cină.
De câte ori o să-mi spui că erai la cină?
- Sam! Ceva interesant? - Doar clipește și-atât.
- Hai să-l băgăm în priză. - N-am cum să-l probez.
- Găsim o soluție. Hai, bagă-l în priză! - Bine.
Ai grijă. Dacă te electrocutează,
n-o să-ți mai crească părul și adio întâlniri.
Haide, încetează! Du-te după dna McBroom.
Mă duc, dar nu-mi place tonul ăla.
Dacă mai clipește când înregistrezi, oprește înregistrarea,
altfel trimit un frate Buell după tine.
Hei, Everett! Te caută dna McBroom.
Renny! În tribună, cu trompeta! Știu. Ce vrea?
Nu știu, mergea pe aici și-i întreba pe toți:
„Unde e Everett? L-a văzut cineva? Când vine Everett?”
Nu mă ajuți cu nimic. Ia loc acolo cu trompeta ta.
E ceva în neregulă cu ea.
- Eu cântam la trombon. - Everett!
Îți aduc magnetofonul să-mi arăți cum merge?
Ai o voce de șoricel mâncat de un oposum.
Renny, dă-mi trompeta.
N-auzi, îmi arăți cum merge magnetofonul?
- Sigur, Fay. Renny, dă-mi-o! - Grozav!
- De ce? - Dă-i drumul imediat!
- Să n-o strici. - Ce să-i fac?
Dă-i drumul acum! Hai!
- Așa. Bravo! - Unde te duci?
- Everett! - Pa, Renny!
- Arlo mi-a zis să te duc la el. - De ce? Unde e? Și de ce?
În boxă.
Nu știu ce vrea. Nu-mi spune nimeni nimic.
Nu mă ascultă nimeni. Mi-a zis doar: „Adu-l pe Everett.”
Abia am ajuns aici. N-am cum să-l ajut.
- Am „HH” la 19.00. - Știu.
Dar nu mă ascultă.
Vino să-i spui tu.
Le-am zis să oprească curentul în timpul furtunii, dar nu mă ascultă.
Data trecută, o veveriță rosese firul.
Și rămăsese cu firul în gură.
Am avut și un șobolan care ne-a ros firul de la tabela de marcaj. Știai?
Nu, nu știam.
O bufniță și-a făcut cuib în biblioteca din pod
și ne-am trezit cu o grămadă de oscioare pe jos,
unde țineam uniformele fanfarei. Ellen Trank avea un craniu de liliac în buzunar.
Stai așa!
- Ce cauți aici? - Nu, stai! E vina mea.
- Arlo, ieși imediat de acolo! - Stai puțin!
- Ce caută Everett aici? - Tu mi-ai zis să-l aduc jos!
- Ba nu. - Ba da.
- Nu ți-am zis eu. - Ba da.
Ți-am zis să-l aduci pe Emmett aici, nu pe Everett.
Te-am întrebat cât se poate de clar dacă-l vrei pe Everett de la radio.
- Emmett nu lucrează la radio? - Everett lucrează la radio.
Arlo, dacă n-ai nevoie de mine, am plecat.
- Emmett n-a lucrat niciodată la radio? - Nu, doar eu.
Emmett lucrează la Santa Mira Mills. E electrician.
Stai nițel! Dacă Emmett lucra la radio...
- Tu mi-ai zis să-l chem aici. - Stai așa!
Înregistrăm peste ultimul meci? Și Renny își vrea trompeta.
Știu c-o vrea. De-aia am luat-o.
- Ai adus banda? - Folosim aceeași bandă la fiecare meci.
E în spatele magnetofonului.
- O să-i dai înapoi trompeta? - Dacă nu mai aduce vești proaste.
Merită o mamă de bătaie.
- Chiar acum? - E în regulă?
- Poți să mergi? - Da.
Atunci, vino cu mine! Trebuie să verific ceva.
- Am găsit-o. Deci folosim aceeași bandă? - Da, la toate meciurile.
Dar o să se audă cu interferențe, nu?
- Citești Biblia, Sam? - Da.
- Poftim răspunsul. - La ce?
- Răspunsul la orice. - Dar...
Da. N-o să cumpere nimeni o bandă nouă la fiecare meci.
Îl întreb pe dl McKean. Poate cumpără unele noi.
Dar nu mai contează. Dacă e pană de curent, oprește înregistrarea.
- N-o să cumpăr alt aparat. - Bine...
Ciripește, privighetoareo.
- Ce faci cu trompeta lui Renny? - Nu știam că și tu cânți.
- De ce nu cânți acolo? - Nu cânt la meciuri.
Lucrez la meciuri ca să le vadă Ruth.
- Ce faci cu trompeta lui? - Îl pedepsesc că e cum e.
Tu lucrezi? Dar Rita și Winifred?
Winifred lucrează de noapte. Rita și-a dat demisia. Lucrează la Zeb's.
Cutia pentru pachete de prânz e un Westinghouse?
- Da. - De unde l-ai luat?
Din catalogul Montgomery Ward.
- Ia să auzim! Ce ai înregistrat? - Nimic încă.
- N-am vrut să stric ceva. - N-ai înregistrat nimic până acum?
- N-am vrut să-l stric. - Ai un magnetofon nou-nouț
- ... și n-ai fost curioasă să butonezi? - Ba da, dar am avut emoții.
- Are bateriile puse? - Da.
Apasă pe înregistrare. Scoate microfonul. Se învârt rolele?
- Da. - Bine, vorbește.
- Ce să zic? - Încearcă așa.
Ridică mâna dreaptă și spune: „Nu sunt
„și nici n-am fost membră a Partidului Comunist.”
Nu sunt și nici n-am fost membră a Partidului Comunist.
În Dodge City și în întreg teritoriul vestic...
... există doar un leac pentru jefuitori și ucigași:
un șerif american și praful de pușcă.
- Emisiune oferită de L&M cu filtru. - Vrei să auzi?
- Da. - Bine.
Hei, Coyotes!
Da.
Mă știu ăia. Sunt Everett. Îmi plac tipii ăia.
- Sunt Fay Crocker. - Acum nu înregistrează.
Știu, dar n-am mai ținut un microfon până acum. Exersez.
- Ți-am zis să taci. - Ba nu tac deloc!
- E magnetofonul meu. - Bine așa!
Așa trebuie să faci.
A fost Regina Cayuga. Fay la 500 wați!
Sunt Fay Crocker.
N-am mai ținut un microfon până acum.
Există un singur leac pentru jefuitori și ucigași...
- Nu e de pomină? - Chiar e de pomină.
- Apasă pe înregistrare. - Chiar așa am vocea?
Da. Regina Cayuga sută la sută. Apasă pe înregistrare, dă-i drumul.
Ce o să înregistrăm?
Sunt multe de spus. Vino cu mine!
Sunt cu Fay Crocker, trompetistă și specialistă în înregistrări.
Ce ai dori să ne spui despre tine, Fay?
- Nu știu. - Se învârte!
- Hai s-o coacem! - Sunt Fay... Stai!
- Ce înseamnă? - Că trebuie să pornești înregistrarea.
Îți trebuie o țigară. Toți cei cu microfon fumează.
- Nu vreau să fumez. - Trebuie să ții ceva.
O să-ți dea un aer mai încrezător. Dă-mi trompeta.
- Nu pot. - De ce?
Dacă o scapi, trebuie s-o plătesc.
- E a școlii. - Nicio pagubă. Hai!
„Alo, alo, 940.”
- Ce e asta? - Am auzit-o într-un film de război.
- Nu zice nimeni așa în război. - Poate ne gândim la războaie diferite.
Nu transmitem din război. Trebuie să zici ceva palpitant.
Stai așa! Hai la familia Oliver! Le luăm interviu.
Nu! E o idee groaznică. Nu e deloc distractiv.
Vă punem niște întrebări înainte de meci.
- Salut! - Ce e asta? Ce se întâmplă?
Înregistrăm interviuri. Cayuga câștigă la opt puncte.
- Ce ziceți de asta? - Vrei un foc?
Nu, doar o țin în mână.
- Pune-i o întrebare. - Nu pot. Mă agiți.
Pune-le o întrebare despre ce vrei tu.
Știați că o veveriță a ros cablul din sala de sport?
- Nu știam. În seara asta? - Eu știam.
S-a întâmplat la orele lui Clem.
- Spune-i să continue. - Continuați.
Era o veveriță dungată.
Ține microfonul spre ea.
- Mai spuneți. - Nu mai știu altceva.
Întreab-o ce crede despre veverițele dungate.
- Ce credeți despre veverițele dungate? - Sunt drăgălașe,
atâta timp cât nu-ți intră în mașină, în casă și nu ți se prind în păr.
- Întreab-o dacă vrea să se audă. - Vreți s-o coaceți?
S-o coc?
- Nu se zice așa. - Tu ai zis-o!
- Nu coci o înregistrare. - O să transmiteți?
Ce întrebare mai e și asta?
Dați drumul la radio ca să ascultați o familie vorbind în mașină?
- Nu, nu cred. - Nu, n-o face nimeni.
Poftim răspunsul pe șleau.
Ești haios foc. De unde-ți vin toate astea?
De la magnetofon.
Trebuie doar să ții microfonul la gură. Daisy.
- Ești destul de mare să vii la meci? - Da.
Cred că ai cel puțin cinci ani.
- Păi, am cinci ani. - Bravo ție!
Altfel, ar fi trebuit să fii deja în pat.
Distracție plăcută la meci! Frumoasă coafură!
- Mulțumim că ne bagi! - Pa!
- Apasă pe înregistrare și vorbește. - Ce să spun?
Dă-mi trompeta.
N-o scap din mână. Scoate microfonul. Haide!
Care e materia ta preferată? Îți place știința?
- Da. - Bine, povestește-mi.
Ai grijă cu trompeta. Știai că Robby Ritter și-a pus trompeta
- ... în spatele mașinii și i-au călcat-o? - E bună.
Știați că Robby Ritter și-a pus trompeta în spatele mașinii și i-au călcat-o?
- Poftim? Bună, Fay! - Bună seara, dle Stemmons!
Ce e? Un proiect școlar?
Nu, mă face să pun întrebări oamenilor și să-i înregistrez.
- E defect. - Poftim?
Nu mai funcționează.
- E nou-nouț. - Nu știu ce-a pățit.
Ne pare rău. Vă înregistrăm altă dată. Vă mulțumim că v-ați oprit.
Pentru puțin. O seară plăcută!
- Putem să-l reparăm? - Nu e defect.
Era pierdere de timp. N-avea rost să vorbim cu el.
Nu s-a stricat?
Nu putem irosi banda pe oameni insipizi.
Drac împielițat ce ești! M-ai speriat de moarte.
Am plătit din banii mei.
Poți să zici așa când dai peste lume anostă. Le zici: „Scuze, s-a defectat.”
- Și nu le propui alt interviu. - Nu pot să fac asta.
- De ce să nu poți? - Aș minți.
Ba nu, îi ajuți să nu se facă de râs.
Nu și dacă nu-i pui în situații jenante.
Dacă vrei să ajungi în vârf, nu trebuie să te temi să le închizi gura.
Nu vreau să ajung în vârf.
Vă rog să ne arătați permisul pentru aia.
Nu e o pușcă, Fred. Ai avut noroc.
Altfel, erați morți. Fay are un magnetofon nou.
Vorbiți cu ea. Întreabă-i ceva.
Bine, despre ce?
Iar am emoții.
- Ce e ăla? - Un magnetofon.
Întreabă-i dacă au auzit de „Alo, alo, 940”?
- „Alo”? La ce te referi... - Am auzit într-un film de război.
Ține microfonul la gură.
Ați auzit expresia „Alo, alo, 940” în filme de război?
- Poate „Alertă, alertă”. - Asta era! Eram pe-aproape.
S-o crezi tu. Nici pe departe.
- Ai emisiunea ta acum, Fay? - Da.
Întâlnire cu adolescenții, iar ea își zice Regina Cayuga.
Relatează la cerere poveștile tinerilor îndrăgostiți.
- Bună idee! - Începe să înveți pentru licență.
- Și învață să pui întrebări. - Ce licență?
Pentru radio.
- Vă duceți la meci? - Nu, avem de lucru.
Normal.
Te descurci minunat, scumpo. Ce face mama ta?
Ai aflat de familia Grimaldi?
- Că s-a electrocutat câinele lor? - Nu, întreab-o pe Fay.
Nu te băga în treburile lui Fay.
Nu-s ale lui Fay, ci ale familiei Grimaldi.
Ea știe cum stă treaba, dar nu uitați să opriți ăla.
- O s-o facem, cum să nu. - Ea știe tot.
- Ține-ți fleanca, Marjorie! - Fii atentă.
N-am zis nimic. Mă pot prezenta la tribunal, cu mâna pe Biblie...
Hai să mergem! Gâlceavă între soți.
N-am spus nimic.
- În fața lui Dumnezeu și a tuturor? - Da, jur.
- Deci familia Grimaldi... - Nu vorbesc despre ce nu mă privește.
Atunci, hai să găsim altceva de înregistrat.
Nu pot. Am mari emoții și nu știu ce să spun.
- Deși mi-a plăcut mai devreme. - Ia-o ca pe o discuție între noi.
- Zi-mi de cel mai trăsnit apel primit. - Știu ce să-ți spun.
E despre un articol științific pe care l-am citit.
- Sigur, Fay Cordelia Crocker! - Nu mă cheamă și Cordelia!
Știu și nu-mi pasă.
De fapt, nu știam, dar e clar că nu-mi pasă.
- Ce mai ai acolo? - Muștiucul și niște agrafe.
- Agrafe? - Da.
Mama zice să pui agrafe peste tot
- ... și, într-o zi, o să-ți prindă bine. - Ciudat.
Am citit de curând și mi se pare demențial. Să nu râzi de mine.
Nu râd. Ia să auzim!
Știai că au făcut
un experiment anul ăsta, în Lincoln, Nebraska, cu o mașină radiocomandată?
RCA. O mașină mare.
- Nu mă înnebuni! - Numit control electronic rutier.
Cică sunt niște circuite în podea, cu niște luminițe conectate,
care comunică cu mașina prin comenzi radio
și controlează direcția și frâna.
E deja în fază experimentală? Au făcut-o deja?
În aprilie. Apeși pe un buton de pe bordul mașinii
și mașina pornește singură.
- Incredibil! - Da, știu. Și încă ceva.
De fapt, două chestii.
În primul rând, detectează o mașină oprită în față la un kilometru
și încetinește automat.
Încetinește tot traficul, ca un banc de pești.
În al doilea rând, n-are nevoie de ochi, așa că, dacă nu vezi bine,
dacă plouă de rupe sau dacă nu-ți merg prea bine farurile,
mașina merge bine.
Și auzi o voce prin radio care-ți dă indicații.
Dacă ești pe autostradă și urmează să ieși de pe ea
sau să treci pe altă autostradă, o voce va întrerupe transmisia radio
și îți va spune că se apropie ieșirea, ca să preiei controlul volanului.
Am spus trei lucruri, dar, când am citit,
am zis: „Chiar așa? Să fie oare adevărat?”
Și este. Sută-n mie!
A fost testată în Lincoln, Nebraska. Scrie în Science Digest de luna asta.
Se aude o voce prin radio care-ți spune încotro să mergi?
Și scrie când o să se întâmple?
În 1974. Și, până în 1990, toate drumurile vor fi electronice.
- Serios? - Nu mă crezi, nu-i așa?
- Mă iei peste picior. - Ba nu. Îmi place.
Îți iau interviu, intru în joc.
Mai am două relatări. Ai timp?
Da. Hai să auzim.
Dacă ți-a plăcut prima, s-o auzi pe asta. Într-un articol...
- Povestește-mi tot. - O clipă.
Trebuie să treci de reclame și de chestiile pentru începători.
Stai așa. Vreau să ți-l citesc cum a fost scris,
căci vreau să aibă același efect și asupra ta.
Gata, uite.
„Imaginați-vă un bărbat din New York, în Times Square,
„care coboară niște scări până într-un tunel subteran.
„Urcă într-un vagon de tren.
„Își pune valiza pe grătarul de deasupra capului și se așează.
„Începe să citească o carte. După o oră, simte cum încetinește trenul.
„Se ridică, își adună lucrurile, își ia valiza,
„își pune pălăria, coboară din vagon, se îndreaptă spre scări
„și iese la podul Golden Gate.”
- Nu se poate așa ceva! - Știu. E o nebunie, nu?
Trenul merge cu o viteză între 3.000 și 8.000 de km/oră
prin niște tuneluri de-a lungul întregii țări.
Se numește „transport prin tuneluri în vid”.
Tunelurile străbat țara în lung și-n lat.
Vom sta în vagoane și vom merge prin tuneluri.
- Stai o clipă! - Vor fi peste tot până în anul 2000.
- Așa scrie în articol. - Stai puțin!
Chestiile celelalte n-o să se întâmple? Mașinile telecomandate și autostrăzile?
Nu.
Vor fi pentru distanțe mai scurte.
Tunelurile vor înlocui trenurile și avioanele.
- Pe bune? - Așa cred.
- Traversează și oceanele? - Cred.
Nu știu exact. Nu scrie.
Bine, mai avem timp pentru o relatare. Ești gata cu a treia poveste?
Da, stai puțin.
- Am timp pentru două sau numai una? - Numai una.
- Bine. - Hai!
O să termin cu asta. Mama nu crede că se va întâmpla vreodată.
Zice că spun lucrurile astea ca să vândă revistele.
Ce preambul interesant! Continuă, te rog.
În viitor, copiilor le va fi atribuit un număr de telefon la naștere
și va fi al lor pe viață.
O să avem toți niște cadrane cât o scoică, fără receptor.
Bănuiesc că o să aibă microfoane și difuzoare.
Pe față va fi cadranul, iar pe spate
va fi un ecran liliputan, un ecran mic de televizor.
Îl ții în buzunar ca să-ți suni prietenii din Roma,
din New York sau de oriunde și să le vezi fața pe cadran
și să vorbești cu ei, color.
- În ce revistă ai citit? - Modern Mechanix.
Articolul e de acum vreo doi ani.
Scria și că, dacă-ți suni prietenul
și nu răspunde înseamnă că e mort.
- De ce ar fi mort? - Fiindcă are mereu telefonul cu el.
Nu cred așa ceva. Parcă e un roman spațial.
- Exact. - Sunt de acord cu mama ta.
E înțeleaptă.
Cred povestea cu tunelurile și autostrăzile,
dar aia cu telefoanele cu ecran mic e trăsnită rău.
Bine. Mi-a făcut plăcere.
Acum trebuie să plec. Ascultă emisiunea.
- Bine. Mulțumesc. - Ai grijă!
- Mi-am luat magnetofon. - Poftim?
Mi-am luat magnetofon.
- Ăla e? - Da. Marca Westinghouse.
Eu și Everett ne-am înregistrat pe drum.
- L-ai luat pe cel de care ți-a zis el? - Da, ascultă.
... din Roma, din New York sau de oriunde
și să le vezi fața pe cadran și să vorbești cu ei...
Ce drăguț, Fay! E un băiat foarte simpatic.
A zis că, atunci când înregistrezi, se zice că „o coci”.
- „O coci”? - Da.
- Măi să fie! - Da.
- I-ai văzut pe băieții din Pocasset? - Da, o clipă înainte de meci.
Coborau din autobuz. Erau înalți.
- Serios? - Da.
Au și niște indieni în echipă, vreo patru sau cinci.
Cred că-s și niște rude,
frații sau verii lor.
O să ne bată de-o să ne sune apa în cap. Și nu pentru că sunt indieni.
Par adulți cu tricourile alea.
Deci o să pierdem.
- Aici au pâlpâit luminile? - Nu. De ce?
Au început să pâlpâie la școală. Se ocupă Arlo.
Data trecută, în timpul orelor, a fost o veveriță.
A ros un cablu. Bine, am plecat.
Linia pentru San Mirial are semnal permanent, deci e deranjată.
Dacă o decuplezi, o să știe și Fran și Judith.
Pa!
Numărul, vă rog.
Aici radio WOTW din Cayuga, New Mexico,
și acestea sunt știrile orei.
Boeing a inaugurat o nouă linie...
Numărul, vă rog.
Polițistul Sherman a declarat că incidentul a fost provocat...
Numărul, vă rog.
Alo?
... un concept strict secret. Va fi mai compatibil și...
Numele orașului, prefix.
Bună, Winnie! Eu sunt.
Poți să-mi spui dacă ai mai auzit zgomotul ăsta?
- Ai mai auzit așa ceva? - Nu. Mai pune-l o dată.
- Să-l audă și fetele de-aici. - Bine.
Winnie, am un apel, așa că te sun eu mai târziu.
- Numărul, vă rog. - Alo?
Alo?
- Alo? - Doamnă,
puteți să mai încercați o dată?
Sunăm...
E un obiect mare și ciudat, deasupra terenului meu, la vreo...
Ca o tornadă...
Se-nvârte repede. Vă rog să trimiteți poliția...
- E o situație de urgență? - E ceva în canion.
- Îmi spuneți unde sunteți? - Ne ducem în pivniță.
Alo?
Josie, sunt Fay. E pe-acolo polițistul Pruitt? Sau Boker?
Nu e aici, iar dl Pruitt a plecat cu el.
N-au răspuns la post. Nu e nimeni acolo?
Au fost, dar un camionagiu a zis că e ceva pe autostradă.
- Ce? - N-a zis.
A întețit vântul foarte tare și i-a răsturnat camionul cu avocado...
Nu e nici polițistul Abbott? În timpul liber?
- Judy e majoretă, nu? - Da, dar nu l-am văzut.
Încerci să dai de el?
Cred că a plecat cu dl Boker și dl Pruitt.
- Ce se întâmplă? - Nu știu. Probabil nu-i nimic.
Mai am un apel.
- Să mă anunți dacă afli ceva. - Bine. Pa!
- Numele orașului, prefix. - Fay, unde ai dispărut?
Winnie, am primit un apel
și se auzea același zgomot pe fir,
dar n-am reușit să-i aflu numele femeii.
Nu părea să fi pățit ceva. Ce să fac?
Winnie?
- Alo? - Bună, Ethel!
- Asculți cumva radioul? - Nu, mă uitam la televizor.
Să-mi spui dacă auzi vreun zgomot la radio.
Ce fel de zgomot?
Am primit un telefon în centrală acum câteva minute și voiam...
Am pierdut legătura. Voiam să știu dacă...
- Sună-l pe Everett. - Nu vreau să-l deranjez în emisiune.
Nu fi timidă. Nu se supără dacă-l suni...
Ethel?
- Alo? - Bună, Grace!
Poți să vezi dacă Ethel și Maddy sunt bine?
Am sunat la familia Van Orton. Dar sunt la meci.
- Mă tem că-s toți la meci. - Cine ești?
Fay.
Vai mie! Dacă nu văd fața omului, mă zăpăcesc de tot.
- Poți să te duci până la ele? - Sigur. S-a întâmplat ceva?
Sunt în bucătărie, frământ coca de fursecuri.
Nu cred. Am sunat-o pe Ethel și a căzut linia.
Avem probleme cu legăturile în seara asta.
Ia să vedem.
Pot să mă spăl pe mâini sau vrei să mă duc în clipa asta?
Pot să mă duc acum, dar o să murdăresc clanțele.
Poți să te speli. Du-te când poți. Sigur n-au pățit nimic.
Mama ta unde e?
- E de noapte. - A, da, mi-a spus.
Scuză-mă că am sunat așa târziu. Am încercat la Gertie, dar sunt la meci.
- Sunt toți la meci. - Niciun deranj.
Stai să termin aici și mă duc să văd, apoi te sun.
- Ethel stă cu aia mică? - Da.
Bine. Mă duc în câteva minute.
- Bine. Mulțumesc. Pa! - Pa!
Și discul se învârte...
Jimmy Rain and the Crocs cu cântecul lor „Hoppin' and Cookin'”.
Îl ascultați pe Everett Sloan, la emisiunea Highway Hits,
sponsorizată de Santa Mira Mills și Cloverbloom Honey
împreună cu The Udder Stand, care oferă întregii văi
cele mai reci deserturi și cele mai dulci șerbeturi.
Știm că e o seară plină pentru toată lumea,
cu primul meci al sezonului, un rival din vale.
În timpul sezonului de baschet,
The Udder Stand e închis în timpul meciurilor, dar redeschide o oră
pentru cei care doresc o gustare târzie, înainte să se urce
în tărăboanță și să se ducă acasă, la culcare.
Adevăr am grăit! Aici e mereu liniște
când cântă trupa Statesmen. Cei cinci care ne ascultați,
spuneți-ne ce dedicații aveți, să știe toată lumea că sunteți acolo.
Sperăm să rămâneți alături de noi până la final.
Ora la WOTW acum: 12 minute trecute.
Ia uite, 17 grade afară.
Rămâneți pe frecvență și lăsați-vă duși de valul muzicii.
O să începem cu Gabe Gunton,
cu cântecul „Screamin' Scooch”, aici, la Highway Hits.
Ați sunat la WOTW, sunt Everett „Maverick” Sloan.
Sunt Fay. Iartă-mă, nu te supăra.
- Credeam că e un ascultător. - Știu, iartă-mă.
Mă suni pentru magnetofon?
Nu, s-a auzit un zgomot în centrală și s-a întrerupt emisiunea radio.
- Nu s-a mai întâmplat până acum. - S-a întrerupt emisiunea mea?
- La radio. - Ce fel de zgomot?
- Pot să ți-l pun. - Părea mexican?
- Nu. - Am avut interferențe cu un post...
Părea ceva primejdios. A sunat o doamnă...
De ce? Cum? Aici a fost totul la fel.
- Când s-a întâmplat? - La începutul știrilor.
- Ești supărat pe mine? - Nu, dar nu știu ce vrei să fac.
- O fi fost radioul tău de vină. - Vrei să auzi zgomotul?
- Ăla care mi-a întrerupt emisiunea? - Da.
- Au intrat unul peste altul. - Pune-l.
- Nu l-am mai auzit până acum. - Nici eu. Și a sunat o femeie
care a zis că se-ntâmplă ceva la periferie și că se duce în pivniță,
apoi zgomotul s-a auzit și când vorbeam cu ea.
- Am sunat-o pe Ethel și a picat legătura. - Când zici că mi-a întrerupt emisiunea?
Chiar la începutul știrilor.
Eu n-am auzit nimic, dar e un circuit închis,
așa că ar fi trebuit să rămână la redare.
Rămâi pe fir ca să dau banda înapoi. Te anunț dacă aud ceva.
Bine.
Aici radio WOTW din Cayuga, New Mexico,
și acestea sunt știrile orei.
Boeing a inaugurat o nouă linie...
- Asta e! - Ce?
- Așa a intrat și la mine. - Fir-aș...
- De ce? E grav? - Bună întrebare.
Dacă e vreun cod, s-ar putea să vină Forțele Aeriene.
- Serios? - Da.
- O să avem probleme? - N-am făcut nimic.
Da, așa e.
Bine, da, ai dreptate.
Trimite-mi semnalul să-l difuzez la radio.
Poate știe vreun ascultător ceva.
- Sigur n-o să dăm de vreo belea? - Nu-mi pasă. Așa faci radio ca lumea.
Bine, o fac. Îți trimit semnalul.
Nu mă suna zece minute.
Nu vreau alarme false. Zece minute.
Am înțeles. Aștept să sune lumea. Gata.
Așa cum v-am spus mai devreme, ați ascultat
Gabe Gunton, apoi cântecul „Crazy Waves” al trupei The Golden Glows.
E ora 19.18 la WOTW.
Avem o întrebare pentru cei care doresc să-și dea cu părerea.
Avem un sunet care se pare că se aude prin toată valea în seara asta.
Vrem să aflăm ce credeți. Poate avem vreun expert mai în vârstă
sau vreun june radioamator despre care nu știm și care ne deranjează antena.
Pentru ascultătorul care ne va suna în legătură cu sunetul,
avem o bucată gratuită din covorul lui Elvis, din casa lui din Memphis.
Liniile sunt deschise. Sunați-ne dacă știți ceva.
GAZDE 20 OASPEȚI 17
Trecere cu o mică pasă.
Încă o mică pasă.
Și a treia pasă.
Se pare... Ia uite!
Ia mingea și se duce în atac.
Înaintează și pasează mingea.
Încă o pasă. Pare că o să încerce să înscrie.
- Nu, o pasează. - Bine.
Și înscrie! Încă două puncte.
Cred că poate să înscrie de oriunde.
Pasă.
Ia uite!
- Ne sună cineva! - Fă-mi legătura.
- Pare să știe ceva. - Hai, fă-mi legătura!
Domnule, vă fac legătura acum.
Bună seara, dle! Sunt Everett Sloan. Mă auziți?
Bună seara! Vă aud. Ce mai faceți?
- Bine. Îmi spuneți cum vă numiți? - Mă numesc Billy.
Billy, bine. Mulțumesc.
Vă spun de la început că n-aveți voie cu înjurături sau povești deocheate.
Îmi pot pierde slujba. Și n-am întârziere de transmisie,
așa că trebuie să-mi promiteți că putem difuza în direct.
Desigur. Înțeleg. Eu nu înjur și nu spun lucruri de-astea.
Încalc regulile, așa că fiți sincer cu mine.
Dacă e nevoie, putem să discutăm înainte de a intra în direct.
- Fac o pauză, pun un disc. - Bine. Se poate.
Bine, intrăm în direct. Trei,
doi,
unu.
Am revenit. Scuzați că am tăiat cântecul, dar avem un ascultător care știe ceva.
Dle Billy, ne puteți spune ce știți?
Da, am o relatare care ar putea fi de folos.
Sau poate că nu, dar o să v-o spun.
Bine, vă ascultăm.
Eram în armată și aveam mereu de îndeplinit sarcini
și munci despre care nu știam nimic.
Cum adică?
Eram trimiși în anumite locuri, fără să știm unde ne găsim,
să facem lucruri pe care nu le înțelegeam, ceea ce e normal în armată.
Într-o noapte, m-a trezit șeful meu.
M-a pus să-mi pun uniforma și să mă prezint la datorie.
Apoi a aterizat un avion de transport și m-a luat doar pe mine.
A mai făcut câteva opriri, ca să ia și alți oameni.
Apoi am zburat cel puțin două ore.
Când am aterizat, ne-au suit într-un autobuz
care avea toate geamurile negre,
ca să nu ne dăm seama unde mergem.
Când am ajuns, doar tufișuri din deșert și pustietate cât vedeai cu ochii.
În schimb, erau corturi, tuneluri,
laboratoare subterane sau buncăre de testare.
Am fost informat rapid de un ofițer pe care nu-l mai văzusem până atunci.
Ne-a zis că tot ce vedem e strict secret
și că, dacă spunem vreodată ceva,
punem în pericol America, iar ei vor afla.
Ne-au trimis într-o adâncitură stâncoasă și nisipoasă
și ne-au pus să săpăm o groapă pătrată
cu excavatoarele lor.
Am construit pereții și podeaua din blocuri de ciment.
Am construit ferestre care dădeau într-o cameră cu ventilație.
Ne-au pus să dormim în camera aia cu paturi de campanie,
provizii de război, totul subteran.
Într-o dimineață, când m-am prezentat la datorie,
era ceva imens în groapa aia, acoperit cu o prelată.
La ce vă referiți?
Era mai mare decât un avion, dar n-avea nimeni voie să-l vadă.
Era păzit toată ziua de santinele.
Dar cum arăta?
Era neted, dar părea cumva avariat,
căci părea peticit.
Credeți că era american?
N-aveam cum să știm.
Nu puteam întreba așa ceva.
Și noi, ca toți ceilalți, am vrea să știm despre ce e vorba.
Dar ai încredere în șefii tăi și respecți ordinele.
Însă asta mă îngrijora.
De ce?
Probabil pentru că erau așa de secretoși.
Ce s-a întâmplat mai departe?
Am construit un tavan deasupra acelui lucru, cu mare grijă.
Când au terminat cu noi, Forțele Aeriene ne-au îmbarcat într-un avion.
Când a început să se învârtă elicea
și urma să decolăm,
s-a auzit acel zgomot la radio.
Ce zgomot?
Același sunet pe care l-ați pus în seara asta.
Sunteți sigur că era același?
N-aș putea să-l uit.
După ce am decolat, m-am uitat pe geam
și am văzut că acopereau pista de aterizare cu țărână,
de parcă nici nu fuseserăm acolo.
Zgomotul a încetat și noi ne-am îndepărtat tot mai mult.
Când m-am întors, am început să mă simt foarte rău.
În următoarele săptămâni, m-am ales cu o afecțiune la plămâni.
Nu mai respiram așa de bine
și cred că din cauza acelei zone din deșert sau așa ceva.
Poate din cauza radiațiilor.
Căci eu am fost mereu sănătos.
Apoi am fost detașat la spitalul militar.
Doi ani mai târziu, l-am văzut pe unul dintre băieții
cu care fusesem în unitatea aceea din deșert.
L-am întrebat dacă s-a simțit și el rău după aceea
și a zis că da.
Apoi mi-a zis că atunci era a doua oară
când fusese luat într-o astfel de misiune.
Și mi-a povestit că, într-o noapte, când fusese detașat în Nevada,
a fost dus pe Fluviul Colorado,
unde se afla o barjă
care transporta în aval ceva de două ori mai mare decât barja.
Mai jos, la câteva ore de mers cu barja,
au găsit o haltă improvizată
și au suit încărcătura pe două camioane militare.
După ce au suit-o în camioane,
același sunet pe care îl auziserăm în deșert
s-a auzit și la toate radiourile de la sol și de pe barjă.
A zis că cele două camioane militare au pornit în noapte
și sunetul a dispărut odată cu ele.
Știa ce putea să fie?
Nu.
Dar, după misiunea din deșert, a început să se informeze
și a auzit că mai era un tip care știa despre zgomote.
Ne-am întâlnit cu el în afara bazei,
dar știa doar frânturi.
Toți știu doar frânturi în armată.
Nimeni nu știe totul.
Și asta face parte din plan.
De-aia au reunit echipe din toată țara
și ne-au dus pe rând, la câte o sarcină.
Ca să nu știe nimeni totul.
Scuzați-mă, trebuie să fiți mai clar.
E vorba de un sunet militar?
Asta l-am întrebat și noi pe tipul de la baza Walker.
Și ce a zis?
A zis că nu era militar.
Nu era din nicio țară.
Provenea de la mii de metri mai sus decât ar putea zbura ceva.
De unde știa?
Era operator de radar.
- Sunt dese semnalele astea? - Nu.
Bănuiesc că s-a întâmplat înainte de Sputnik.
Cu mulți ani înainte de Sputnik.
Și au tot fost înregistrate astfel de semnale.
- În ce sens? - Un fel de comunicație.
Ca și cum cineva ar zice ceva aici, în partea asta a orizontului,
iar altcineva ar răspunde.
Uneori sunetele se înregistrau la înălțimea Sputnikului,
alteori, la câteva sute de metri de sol.
- Unde? - În multe locuri. Peste tot.
Cum adică peste tot?
Billy?
Cred că am pierdut legătura. Billy?
Pentru cei cinci ascultători, cred că l-am pierdut pe Billy.
Încercăm să restabilim legătura. Revin într-o clipă.
- Ce s-a întâmplat? - S-a întrerupt. Se tot întâmplă...
- Fă-mi iar legătura. - Nu pot.
- De ce? - Nu știu unde locuiește.
- Încearcă la baza Holloman. - Nu putem...
- Nu poți să-l suni tu înapoi? - Nu.
- Caută în cartea de telefon. - La „Billy de lângă Holloman”?
Ai dreptate.
Fir-ar să fie!
Stai, ne sună cineva!
- Numele orașului, prefix. - Centrala Alamogordo.
Fac legătura.
- Cayuga, numărul, vă rog. - Sunt Billy.
Vă fac imediat legătura! El e, Everett.
Ce s-a întâmplat? Ne trebuie numărul de telefon.
Îmi pare rău, nu pot să vi-l dau.
Atunci, nu puteți reveni în direct.
Aș dori, dar încălcăm etica.
N-am de unde să știu că ne spuneți adevărul.
Știu. Înțeleg.
Nu vreau să vă pun într-o situație care să vă facă probleme.
Dați-mi voie să vă întreb: de ce ne spuneți toate astea?
O să avem probleme?
Vă spun pentru că sunt bolnav.
Și sunt bătrân.
Și nu ne ascultă nimeni.
Și vreau ca oamenii să știe ce am făcut pentru ei.
De ce credeți că nu vă ascultă nimeni?
În mare parte, pentru că sunt negru.
- Îmi pare rău dacă e vreo problemă. - Nu, nu e.
M-am gândit eu că așa stau lucrurile.
Dar nu ne-a mai sunat nimeni de culoare până acum.
Îmi cer scuze, ar fi trebuit să vă spun.
Dar toți cei din detașamentele astea erau negri.
Sau mexicani. Toți cei care făceau munci grele.
Credeți că o făceau intenționat?
- Sunt convins. - De ce?
Cine ne-ar fi ascultat pe noi?
Dar poți să verifici o anumită parte,
ca să știi că nu născocesc nimic.
Da, am avea nevoie, fiindcă,
în acest moment, avem doar cuvântul tău.
E un domn despre care o să-ți spun...
Scuze că te întrerup, dar încă înregistrez
chiar dacă nu suntem în direct, ești de acord?
- Da, te rog. - Bine. Continuă, Billy.
Tipul ăsta cu care am discutat, de la baza Walker,
operatorul de radar cu care ne-am întâlnit,
când s-a pensionat, n-a renunțat la captarea semnalelor.
De fapt, a început să stea la pândă
ca să încerce să le înregistreze singur,
cu echipamentele radio și de război uzate pe care le reparase.
Și a înregistrat ceva?
Da.
Într-un final. I-a luat mult timp, dar, într-o noapte, a reușit.
Și a înregistrat un zgomot.
Apoi a făcut copii și ni le-a trimis prin poștă unora dintre noi.
Unora dintre cei care fuseseră în unitățile alea secrete.
Și ce credea că sunt acele semnale?
Aici trebuie să fii destupat la minte.
Fiindcă ne-a zis că e ceva care vorbește
și apoi dispare,
ceva la mare înălțime, pe care nu-l putem vedea.
- A făcut copii? - Da.
Și ni le-a trimis.
Mai multor oameni din detașamentele de aici, din zonă.
Și, când am primit și eu banda mea
și am ajuns la un magnetofon, am ascultat-o
și mi s-a sculat părul în cap.
De ce?
Fiindcă erau aceleași zgomote ca cele din deșert.
- Mai ai banda? - Nu.
N-am vrut să fiu prins cu ea, așa că am ars-o.
Un alt domn din Forțele Aeriene,
care fusese detașat pentru pază în acele misiuni
și auzise și el zgomotele alea, un domn din Cayuga,
a primit și el o rolă ca a mea. Credeam că o redai pe aceea.
E una și în Cayuga? La cine?
Raymond Buck, fost militar în Forțele Aeriene.
I-a trimis și lui prin poștă o înregistrare cu semnalele?
Raymond Buck a murit.
- Nu... - Zici că s-a prăpădit?
Da.
Mă gândeam eu.
Îmi pare rău, Billy.
Nu-l cunoșteam prea bine.
Știi unde ar putea fi rola lui?
Nu. Poate la copiii lui.
Nu, dna Buck a donat bibliotecii toate benzile sale.
- Dar nu e niciun magnetofon. - Ba da, la subsol.
N-au apucat să verifice toate benzile.
E închis la bibliotecă. Și nu poți pleca.
Sunt toți la meci. N-o să sune nimeni. Știu cum să intru în bibliotecă.
Billy, ce crezi că se va întâmpla dacă o găsim și o redăm?
Nu știu.
Dar, dacă aveți de gând s-o faceți, faceți-o,
fiindcă e ceva acolo acum.
Și nu rămâne multă vreme.
Bine. Fay, fugi!
BIBLIOTECA ORAȘULUI
Urcă!
- Ai furat o mașină? - Le-ai luat? Nu.
Da. Le-ai luat?
- Eu am furat o bicicletă! - Răspunde-mi!
- Le-am luat. - Bine.
- A cui e mașina asta? - A dlui McKean.
- Dl McKean știe? - Nici vorbă.
O să-i dai lui Billy o bucată din covorul lui Elvis?
Poftim?
Ai zis că celui care sună o să-i dai o bucată din covorul lui Elvis.
Nu e chiar covorul lui Elvis. L-am avut, dar l-am dat pe tot.
Ambele bucăți sunt la Jack Sage și Red Gant.
Acum dăm bucăți din covorul lui Jess Pervis.
Everett, înseamnă că minți.
Lumea chiar crede că e covorul lui Elvis.
Mai taci, Fay.
Billy, sunt Fay, centralista din Cayuga. Avem multe benzi aici.
Mai ții minte care era?
A trecut multă vreme, dar cred că era deschisă la culoare.
Toate sunt deschise la culoare.
Billy?
- A căzut legătura. - Cum?
Billy?
N-am cum să refac legătura dacă nu mă întorc în centrală.
Nu pleca. Dă-mi câte una. Și dă-te din scaunul meu!
Nu-l crezi pe dl Billy?
Nu știu.
Dar, dacă e ceva pe cer, vreau să știu.
Baxter are patru ani...
Nu.
Următoarea.
- De unde știi ce să cauți? - Nu știu.
- O fi înregistrat ceva peste? - Da.
E posibil. Din păcate.
Așa am făcut și...
- Ce magnetofon e ăla? - E un Maggie PT-6.
- Maggie? - Da, de la Magnecord.
E fratele pentru radio al magnetofonului tău.
Așa redăm meciurile și reclamele.
Lumea ascultă meciurile a doua zi,
- ... chiar dacă știe rezultatul? - Da.
Vor să audă numele copiilor lor la radio.
Nu, nu e asta.
- O să ai probleme? - Nu-mi pasă.
Fac emisiuni bune.
Și o să-mi găsesc o slujbă mai bună în altă parte.
- Unde vrei să pleci? - Nu știu.
Cred că pe Coasta de Vest. Acolo e viitorul radioului.
Și eu vreau să plec.
Doar după ce crește Maddy, bineînțeles.
Unde? Și ce să faci? Vrei să te duci la facultate?
Poate îmi găsesc de lucru la o centrală telefonică mai mare.
Acum, aș putea lucra în spital, la un hotel,
sau la o școală, în centralele lor.
Dar, dacă vreau să lucrez într-o centrală mai mare, trebuie să plec la oraș
și să mă angajez la o companie de telefoane.
- Nu te duci la facultate? - Nu-mi permit, Everett.
Există împrumuturi. Ia să cauți.
Mi-ar plăcea mult.
Sfinte Sisoe!
Asta e!
- Și se aude perfect. - Ce vrei să faci?
Oameni buni, mai avem un sunet pentru care vă cerem ajutorul.
Ascultați și spuneți-ne. Billy, dacă ăsta e sunetul, sună-ne.
Bine. Ia ascultați, fârtați!
- Doamne! - Everett?
- Vai de mine! - Ce ai făcut?
- Îmi joci feste? - Nu.
- Nu te mișca. - Ce se întâmplă?
Calmează-te. E o lanternă pe aici.
- Ce se întâmplă? - Fay, calmează-te!
Lanterna argintie.
Știam eu că e ceva. Știam eu.
- Drace! - Ce ai făcut?
N-am făcut nimic! Nu știu!
Sunt lumini afară.
Tocmai am avut o pană de curent după redarea...
- Ce faci? - Înregistrez pentru mai târziu.
- De ce-ți schimbi vocea așa? - Așa cum?
- La radio îți schimbi mereu vocea! De ce? - Așa se aude la radio!
Auzi? N-am nevoie de criticile tale acum!
- Nu. - Ce?
- Centrala telefonică! - Fay, așteaptă!
La naiba, Fay! Urcă!
N-ar fi trebuit să întârzii atâta.
- De ce fugi mereu? Am venit cu mașina. - Eu nu merg cu mașina.
Mă duc pe jos peste tot.
Bine, liniștește-te.
Nici acum nu crezi că se întâmplă ceva?
Dacă se întâmplă ceva, e vorba de spionaj sau de o invazie.
- Cine s-o facă? - Sovieticii.
- Chiar crezi? - Sunt absolut convins.
Exact pe aici ar intra, pe la granița din sud.
Numărul, vă rog. Scuze că ați așteptat.
Numărul, vă rog. Vă fac legătura.
Nu știu exact. Nu, sunteți prima persoană care...
Da, îi anunțăm. Mulțumesc.
Numărul, vă rog. Da, o să anunțăm patrula rutieră.
O să vă anunțăm. Mulțumim.
Numărul, vă rog. Scuze că ați așteptat.
Bine, mulțumesc. La revedere! Mulțumesc.
Oamenii spun că e ceva pe cer.
E ora 19.45. Scrie.
- Nu poți să înregistrezi? - Ba da.
E ora 19.45. S-ar putea să fie ceva...
Ați văzut? A trecut pe aici?
Era ceva pe cer. L-am urmărit de la Canionul Culp.
Eu sunt Bertsie. El e Gerrie.
Acum mi se spune Gerald.
Eu sunt Everett. Ea e Fay. S-a întrerupt curentul...
- Lucrezi la postul de radio? - Da, la emisiunea Highway Hits.
- O ascultați? - Mergeam cu 130 km pe oră...
Da. El se ocupă de muzica veche. Eu, de șlagăre noi.
Nu, n-ascultăm. Mie nu-mi place muzica nouă. Îi place lui Gerrie.
Numărul, vă rog.
Da, Everett e aici. Doriți să vorbiți cu el?
Bine, vă fac legătura.
Everett, vino la centrala unu! Te caută o doamnă pentru emisiune!
Poftim.
Alo? Sunt Everett „Maverick” Sloan, de la WOTW.
- Îți spun eu ce se întâmplă. - Ce vreți să spuneți?
Pot să-ți spun mai multe despre ce ți-a povestit domnul de mai devreme,
mai multe informații pentru emisiunea ta.
- Bine, vă ascult. - Nu.
Aș prefera să vii la mine acasă. Aș dori să-ți spun aici.
- E ceva pe cer, doamnă. - Știu.
Despre asta vreau să vorbim.
Pot să-ți spun mult mai multe decât știi în acest moment, dacă vii încoace.
Cred că ceea ce pot să-ți spun ar fi foarte important în seara asta.
- Bine, care e adresa? - Sycamore, nr. 1616.
Bine.
Trebuie să iei cheia din ghiveciul de pe veranda din față.
O las acolo pentru băiatul care-mi face cumpărăturile. Nu pot veni până la ușă.
Nu prea mai pot să merg. Dar te aștept aici.
Ajung în două minute.
- Cum vă numiți? - Mabel Blanche.
Bine, dnă Blanche, ne vedem imediat. La revedere!
- A zis că ne poate spune ce se întâmplă. - Cine?
- Bătrâna care a sunat. - O cunoști?
- Nu. A zis să mă duc la ea. - Ce să-ți spună?
- Poate e nebună. - E posibil.
După voce, nu părea. E la un minut de aici.
- Rămânem să supraveghem de-aici. - Ne anunțați dacă e ceva?
Bine. Și voi ne căutați dacă aflați ceva?
- O puteți suna... - Nu, nu știu cum se face.
Bine, nu-i nimic.
- Ce Dumnezeu! - Nu sună niciodată seara târziu.
- E pustnică. - Ar putea fi o știre bună.
- Crezi? - Da, așa cred.
Ar fi trebuit să aduc magnetofonul?
- Nu. Ăsta e mai bun. - Al meu nu e destul de bun?
Ba da, dar n-are o calitate bună pentru difuzare. E mai mult o jucărie.
Nu vreau să te jignesc...
- Nu mă jignești. - Bine, fiindcă le supăr adesea pe fete.
- Dacă nu te-ai purta ca un ticălos... - Mă scoți din pepeni în seara asta!
- Așteaptă! - Nu, grăbește-te tu!
Bine.
Sunt aici, în spate.
Ea cine e?
Fay. Iar eu sunt Everett.
E centralista. E prietena mea.
E în regulă?
Da, nicio problemă.
Puteți să luați loc.
- Tu ești cea de la telefon? - Da.
Câți ani ai?
- Șaisprezece. - Cine sunt părinții tăi?
N-am tată, dar mama e Yodi Crocker.
Pot să vă întreb ce spuneați când am intrat?
Suna îngrijorător.
Știu.
Îmi pare rău.
O să vă explic.
Nu sunt vrăjitoare, pe cuvânt.
Sunteți de acord să le spunem oamenilor, la radio, ce ne spuneți?
De aia vă spun.
Vă putem înregistra, dacă e o știre?
Desigur.
Sper să fie o știre.
Am așteptat asta toată viața.
Bine, mulțumesc.
Vrem să auzim tot ce vreți să ne spuneți,
dar n-avem prea mult timp la dispoziție.
Înțeleg.
Atunci, trec la subiect.
Îți ascult emisiunea în fiecare seară.
Cred că ești foarte bun. Sper să ajungi departe de aici.
Mulțumesc.
O să-ți spun ce se întâmplă,
dar am o rugăminte la tine, după ce termin.
Bine, orice-mi stă în putință.
Domnul care a sunat...
Cred ceea ce a spus,
fiindcă am și eu o poveste asemănătoare.
A început înaintea relatărilor sale.
Au mai venit aici și înainte.
Iar acum, că se întâmplă mai des,
avem o idee mai clară despre ce ar putea fi acolo.
De când eram mică, le plăcea locul ăsta.
Le-a plăcut întotdeauna.
Cui?
Oamenilor din cer.
Chiar credeți asta?
Nu trebuie să cred, e adevărul.
- Îmi spuneți de ce? - Îți spun.
Ai auzit vreodată de atacul din Boles Acres?
Nu.
Când eram mică,
terminaseră calea ferată dintre Alamogordo și El Paso.
Într-o zi, un tren de călători s-a oprit la o barieră din afara orașului.
Când a ajuns potera acolo, trenul era gol.
Toți și-au închipuit că i-au luat apașii, de-aia au zis că a fost un atac.
Dar, după câteva zile,
a sosit în oraș o tânără burdușită, care sărise din trenul ăla.
Se ascunsese pe undeva, prin tufăriș.
Era deshidratată și nu vorbea.
A luat-o la ea familia prietenei mele, Charlotte.
Au hrănit-o, i-au dat un pat, chiar patul lui Charlotte,
și au trimis o telegramă cuiva din El Paso, să vină s-o ia,
ca să obțină niște răspunsuri.
Tatăl lui Charlotte era preot metodist,
Batsell Breff. El a înființat biserica de aici.
Părinții mei muriseră când eram mică, așa că stăteam multe săptămâni pe an
cu familia lui Charlotte,
când frații și surorile mele munceau sau aveau prea multe guri de hrănit.
Dar, în noaptea aia,
femeia din tren a început să murmure ceva în somn,
în camera lui Charlotte.
Nu era în engleză, spaniolă sau indiană.
Am crăpat puțin ușa ca să ascultăm.
Nu mai auziserăm așa ceva până atunci, dar mi-am amintit.
Peste noapte a dispărut.
S-a furișat pe fereastră și a furat un cal, dacă-ți vine să crezi.
Dacă auzi vreodată povestea cu vrăjitoarea și calul,
să știi că de-aici vine.
M-a crescut sora mea mai mare.
Dar am trăit singură mai toată viața.
Făceam rochii, fețe de masă și mai știu eu ce.
Eram încă tânără când l-am cunoscut pe Claude Maynard.
Lucra cu echipa care monta liniile telefonice.
Ne-am îndrăgostit
și l-am conceput pe fiul meu, fără să fim căsătoriți.
De fapt, nici nu știam cum se fac copiii, dacă vă vine să credeți.
A zis că se întoarce când termină lucrul în White Sands, iar eu l-am crezut.
Dar nu s-a mai întors.
Când s-a născut copilul, i-am pus numele Hollis.
Câțiva oameni erau drăguți cu mine, dar mă descurcam mai mult singură cu el.
Nu era un cartier sau un oraș ca în ziua de azi.
Erau case răzlețe în jurul clădirilor de pe Ayres.
Eram o mamă singură, dar făceam tot ce puteam.
Mai târziu, am auzit că Claude murise instalând niște lumini
într-o peșteră din Texas, pentru o agenție de turism.
Bineînțeles că m-a durut sufletul.
Dar să revin la perioada când Hollis era încă mic.
Într-o seară, după ce l-am alăptat, dormea în brațele mele
și a început să scâncească așa cum fac bebelușii.
Apoi a scos sunete tot mai clare.
Mai deslușite.
Și a spus primele cuvinte.
Aceleași cuvinte pe care le auzisem la femeia aia tulburată de la Charlotte
ieșeau din gura fiului meu de zece luni, în timp ce dormea.
Am încercat să le spun unor oameni. M-am dus la doctor în alt oraș.
Mi-a zis că-s scâncete de copil și să nu mai spun nimănui.
Hollis s-a purtat mereu diferit.
Unele obiecte deveneau o obsesie pentru el.
Nu te auzea când îi vorbeai.
Iar, când dormea, îl auzeam uneori
spunând acele cuvinte.
Așa că le-am notat.
Cuvânt cu cuvânt.
L-am întrebat ce-i cu ele, dar nu știa.
Nu știa.
Într-o seară, când avea patru ani,
afară bătea vântul foarte tare.
Și se auzea un zgomot ca o moară uriașă.
Hollis privea fix pe fereastră.
Și nu răspundea.
Așa că i-am citit ce mormăia el.
A închis ochii, s-a uitat la tavan
și nu s-a mișcat.
Apoi a început să-și miște buzele cu ale mele.
La câteva clipe după ce m-am oprit,
a deschis ochii și s-a întors la joacă.
Am încercat s-o fac și după câteva zile, dar nimic.
Așa că am dedus că e ceva afară în nopțile alea,
care îi spune ceva ce n-aude nimeni.
Am crezut că e radioul, căci era o noutate pe-atunci.
Sau că avea de-a face cu magia neagră.
Apoi, la nouă ani,
iar am simțit că e ceva afară.
În noaptea aceea, în toiul nopții,
a ieșit pe ușa din față și a dispărut.
Cum?
A fost luat de pe Pământ.
Nu mai era nicio casă în preajmă. Totul era arid.
M-am luat după urmele lui din fața ușii
și până la vreo 50 de metri mai departe,
dar urmele se opreau în țărână.
Iar el nu mai era.
Mi-au luat fiul
și nu m-a crezut nimeni niciodată.
- A fost vreo anchetă? - Sigur că da.
Dar, până la urmă, m-au anchetat pe mine.
Lumea era convinsă că fiul meu îmi distrusese viața
și că eu îl omorâsem.
Și ați recunoscut zgomotul pe care l-am pus la radio mai devreme?
Nu.
Dar cred că știu ce se întâmplă.
Îmi spuneți și mie?
Cred că sunt acolo în seara asta.
În acest moment.
Și cred că sunt anumite motive care confirmă ideea mea.
Care anume?
Cred că nu se apropie de orașele mari.
Așteaptă ca oamenii să se reunească într-un singur loc, ca în seara asta,
și, când va ieși toată lumea de la meci, ei vor fi dispărut deja.
Cred că le plac oamenii singuratici.
Și cred că vorbesc cu ei în somn, prin vreun echipament radio avansat.
Cum credeți că au făcut cu fiul dv.?
N-am născocit povestea.
Cred că, la cel mai jos nivel, trimit oameni cu anumite sarcini.
Se joacă cu mințile oamenilor.
Îi influențează pe oameni să facă unele lucruri
și să gândească într-un anumit fel, ca să întețească conflictul dintre noi,
să ne concentrăm asupra noastră.
Ca să nu facem altceva
decât curățenie, să slăbim și să ne gătim pentru ceilalți.
Intră în mintea noastră și ne pun să facem lucruri distrugătoare,
să bem și să mâncăm peste măsură.
Am văzut oameni buni înrăindu-se și oameni deștepți scrântindu-se.
La cel mai înalt nivel, cred că provoacă națiunile să intre în război.
Lucruri fără nicio noimă.
Și cred că lumea nu știe că e afectată.
Găsim cu toții scuze care să ne justifice acțiunile.
Dar liberul arbitru devine imposibil dacă sunt ei acolo.
Am avut toată viața să mă gândesc la asta.
Ani de zile singură...
Și eu asta cred.
Îmi pare rău că toate cele întâmplate
v-au făcut să gândiți așa.
Mulțumesc.
Nu vă supărați pe noi, dar v-am spus
- ... că trebuie să plecăm. - Știu.
Dar am o rugăminte.
Sigur că da.
Vreau să mă luați cu voi.
- Cu noi? - Da. Acum.
Iertați-mă, unde să vă ducem?
La navă.
Vreau să-mi văd fiul.
Știu că e aici în seara asta.
Acolo, sus.
Și vreau să mă duceți la navă.
Fay, hai să mergem!
Acum.
Stai!
Ia asta.
Repetă ce scrie când te întâlnești cu cineva în noaptea asta.
Trebuie să găsim un aparat foto. Are tatăl lui Gretchen.
Nu cred că e ceva acolo, nu așa cum ne-a povestit ea.
- Everett. - Ce e?
Am uitat de Ethel și de Maddy.
Stai, Fay! Cum?
Ethel?
Maddy! Vino încoace! Gata, gata, a venit surioara ta.
Hai să mergem!
Nu-i nimic. Hai!
Suntem bine. Hai!
Gretchen? Îmi trebuie aparatul foto al tatălui tău.
- S-a întâmplat ceva? - Nu știu.
De ce o ai pe Maddy? Cine e la centrala telefonică?
- Nimeni. Am plecat. - De ce gâfâi așa?
Se întâmplă ceva. Îmi trebuie aparatul foto.
O să dau de necaz.
Știi ceva de Ethel? Avea grijă de Maddy...
- Nu știu nimic. - Am sunat-o și a picat linia.
Fay! La naiba!
- Cine e? - Everett.
- De la radio? - Da. Nu mai zâmbi!
- Ce caută aici? - Mă ajută.
- Nu mai zâmbi! - Ce naiba, Fay?
Ce cauți aici? Sunt în cămașă de noapte.
Nu mă uit și nu-mi pasă cum arăți în cămașă de noapte.
- Bine, hai! - Doar nu vii cu ea?
Nu lua aparatul. Du-te să-l întrebi pe tata la meci.
N-am timp. E o urgență.
Ce e? Ce se întâmplă?
E ceva pe cer. Rămâi în casă.
Nu știm sigur.
Nu le spune oamenilor, o să intre în panică.
E toată lumea la meci, n-are pe cine să sune.
- Hai după cuplul din Canionul Culp! - Bine.
- De ce ai luat-o pe sora ta? - Fiindcă nu e Ethel cu ea.
- Unde e? - Nu știu.
Merge aparatul ăla foto?
Îl fac eu să meargă. L-am mai folosit.
- Radioul o mai fi defect? - N-avem cum să știm.
- Ethel! - Maddy e cu tine?
- Da! Unde erai? - A trecut Gabe pe aici...
Ești cu Gabe? Ce-a fost în capul tău?
Eram pe acoperișul lui. Era ceva pe cer. Ai văzut?
- Nu. Ce ai văzut? - Urcă! E în afara orașului!
- Haide! - Vino, Fay!
Haide! Urcă!
- Rămâi în casă! - Vino, Fay!
Ethel a zis că a venit Gabe și au văzut ceva pe cer!
- Cine ce-a văzut? - Urcă!
Cine ce-a văzut?
Verișoara mea, Ethel. Stătea cu asta mică. S-au suit pe acoperiș.
- Au văzut ceva pe cer. - Cum arăta?
A zis că era rotund.
Și se ascundea în nori.
Ce ați aflat de la bătrână?
A zis că-s acolo, sus.
Oamenii din cer.
Și că au echipamente avansate de radiocomunicații.
Și că iau oamenii sus.
Pe bune? Ți-a zis ea asta?
Exact.
De fapt, ne-a citit...
O clipă.
... după ce l-am alăptat, dormea în brațele mele...
... când eram mică, așa că stăteam...
Sunt aici, în spate.
Oprește banda!
Gerald?
Gerald!
Everett, ia volanul! O am pe Maddy!
Gerald, trezește-te, omule!
- Gerald! - Gerald! Vai, Doamne!
Gerald!
Vreau să cobor! Da?
- Încetinește! - Așteaptă!
Nu, lăsați-mă să ies, vă rog!
- Îmi pare nespus de rău! - Lăsați-mă să ies!
- Vreau să mă duc acasă! - Plecați!
- Lăsați-ne în pace! - Îmi pare rău.
Veniți să vă ducem acasă!
- Sunt șerpi cu clopoței! - Plecați, vă rog!
Sunt aici, Fay. Sunt aici.
Nu-i nimic.
Ce e?
E ars.
Sunt arși și copacii.
Vai, Doamne!
Nu...
Sunt aici.
Chiar sunt aici.
Crezi că sunt în pădure?
Nu știu.
Everett, nu, te rog...
Everett.
Nu, te rog.
ORA DE TELEVIZIUNE
CINEMA PARADOX
Subtitrarea: Aurelia Costache
redactor Cristian Brînză