NETFLIX PRESENTERAR
SENASTE NYTT
ETT SAMMANDRAG AV KAPTEN JEFFERSON KYLE KIDD
WICHITA FALLS, NORRA TEXAS, 1870
- God afton, mina damer och herrar. - God afton.
Det känns bra att vara tillbaka i Wichita Falls.
Jag är kapten Jefferson Kyle Kidd,
och jag är här med senaste nytt från vår stora vackra värld.
Så…
Tack så mycket.
Jag vet att ni alla sliter under dygnets ljusa timmar.
Ingen hinner läsa tidningar.
Det jobbet gör jag åt er.
Och kanske kan vi, bara ikväll, slippa tänka på våra bekymmer
och höra om de stora förändringarna därute.
Vi börjar lokalt.
Från vår egen Houston Telegraph
från den 1 februari:
"Epidemin med hjärnhinneinflammation sprider sig vidare
över de nordligaste staterna och norra Texas.
Hittills har den krävt
97 själar på bara två månader."
Vad gäller federala nyheter rapporterar Dallas Herald om en delegation
från delstaten Texas huvudstad…
- Så där. - Tack så mycket.
TEXAS SÄGER NEJ! DETTA ÄR VITA MÄNS MARK
Hör du!
Stopp!
Jag gör dig inte illa.
Kom hit!
Inte bitas!
Vem är du?
Har du ett namn?
Hem.
Jag vill hem.
Jag förstår inte.
Jag kan inte kiowa.
Kom.
Kom nu.
Det är okej.
Kom nu.
Du kan inte stanna kvar här.
Får jag din hand?
Papper från indianbyrån.
Johanna Leonberger.
Heter du så?
Johanna?
Vad har vi här då?
Kolla på andra sidan.
Har du avlagt lojalitetseden?
Var har ni tjänat, kapten?
Tredje Texas-infanteriet. Kapitulation i Galveston, 26 maj, 1865.
- Har ni fler vapen? - Nej, sir.
Bara ett fågelgevär.
Ni är från San Antonio. Vad har fört er hit upp?
Jag läser nyheter i stad efter stad.
Jag skulle till Red River och fick syn på honom.
Han skulle nog föra flickan till de federala myndigheterna.
Hon tycks ha bott hos indianer.
Här är hennes byråpapper.
Sadla på.
- Ni verkar okej. - Vad tusan gör jag med ungen?
Ta er till Red River och frågan vakten.
Jaha, armén hittade dig för tre veckor sen,
när de jagade iväg kiowa från Montagueområdet.
Du har levt med dem sen de kidnappade dig
då de anföll din familj i Hill Country för sex år sen.
Kära nån.
"Hennes mor, far och syster…"
Ja, de dog. Men du har en moster och en morbror.
De bor där än.
Nära Castroville.
Och det var dit du skulle.
Castroville känner jag till.
Jag bodde i trakten före kriget.
En massa tyskar där.
Kannst du Deutsch sprechen?
Kannst du deine Familie…
Kommer du ihåg din tyska familj?
Under morgondagen
ska vi hitta nån som kan ta dig hem.
Okej, detsamma.
Kom nu.
Ursäkta. Ett borttappat barn.
Det gäller barnet.
Tack så mycket. Jag har ett borttappat barn här.
- Det duger inte. - Mer kan jag inte göra.
Tack.
- Vad har ni för ärende? - Jag ska träffa indianagenten.
Han är norr om Red River, på reservatet.
Jo, jag har hittat det här barnet.
Och löjtnanten som patrullerade längs vägen
skickade oss hit.
Vad ska jag göra åt det?
Hon behöver få komma hem.
Agenten är tillbaka om tre månader. Lösdrivare är hans avdelning.
Det verkar som att ni får ta henne.
Men det kan jag inte, sir.
Jag arbetar och reser från stad till stad. Det går inte.
Hör på, min vän.
Antingen väntar du på agenten eller tar hand om henne.
Lämna plats, tack.
Nästa!
DIVERSEHANDEL
Gott att se er igen, kapten.
Hej, Simon.
Har ni tid en stund, du och mrs Boudlin?
Självklart, sir.
I tre månader? Vad ska ni göra med henne?
Vänta på agenten, verkar det som.
Hon ser lite vildvuxen ut, eller hur?
Nej, hon är rädd.
Var försiktig, raring.
Inte för nära.
Så här är det, mitt barn.
Jag måste arbeta. Och du får stanna hos de här snälla människorna.
Vänner.
Förstår du?
Men jädrar, Kidd.
Hon förstår verkligen ingenting, va?
Tack så mycket.
Okej, vi börjar med lokala nyheter ur The Carthage Banner.
"Färjan över Red River sjönk nära Cross Timbers.
Vattnet står ännu för högt för överfart
och vid Elm Creek är det delvis översvämmat."
Nordstatarnas soldater är för fina för att smutsa ner stövlarna.
Just det!
Jaha, The Clifton Record
rapporterar stora förändringar för dessa områden
som har betydelse för all resande verksamhet.
På sidan ett:
"Pacifics järnvägskommitté har idag röstat igenom
att Missouri-, Fort Scott- och Gulflinjen ska gå samman
och bilda en ny linje som ska gå från Kansas gräns
hela vägen till Galveston, Texas.
Det blir den första järnvägen som går igenom ett indianreservat.
Nu ska vi höra några federala nyheter.
- "President Ulysses S. Grant…" - Åt helsicke med Grant! Rena slaktaren!
"…har beordrat…
…har beordrat lagstiftarna i Texas
att acceptera tilläggen 13, 14 och 15 till USA:s konstitution
innan ett återupptagande i unionen kan övervägas.
Dessa tillägg innebär att slaveriet avskaffas…"
Säg nej till avskaffandet!
"…att före detta slavar får rösträtt
och att krigsskulderna betalas."
Jag säger nej.
Jag säger Texas först och fan ta tilläggen.
Jag gräver inte i Texas jord,
svettas och blöder åt nån rik yankee-typ.
Passa er, säger jag.
Detsamma gäller er!
Vad gör ni ens här?
Ni hanterar inte indianer, lagar vägar eller sköter om vadställen.
Det enda de gör är att klå upp sydstatsbor.
Okej, jag hör dig.
Åk hem istället.
Jag hör dig.
Nordstatarnas soldater hjälper oss knappast.
Och de begär mycket i gengäld.
Vi far illa allihop.
Varenda en.
Men jag tänker att vi alla har en roll att spela i det här.
Det är mer än regn,
indianer och nordstatssoldater som stör oss på vägarna.
Jag såg det själv på vägen från Wichita Falls.
Just det.
Alla far illa.
Det är svåra tider.
- Tack så mycket. - Tack.
- Tack.
- Tack så mycket. - Tack för att ni kom.
Ursäkta mig.
Hon är borta.
Lilla vän! Lilla barn!
Var är du?
Jag sjöng en psalm för henne och plötsligt var hon borta.
Hon kan inte ha hunnit långt till fots.
Hon kan vara varsomhelst i skogen.
Lilla barn?
Kom fram nu.
Det är en flod därnere.
Jag kommer.
Lillflickan, var är du?
Var har du gömt dig?
Vi får dela upp oss!
Ja, sir, kapten!
Vänta!
Vänta på mig!
Gå inte!
Lämna mig inte kvar!
Kom tillbaka.
Nej!
Lämna mig inte!
- Johanna! Det är farligt, du kan ramla! - Gå inte!
Backa, Johanna!
Kom ner!
Det är jag, dotter till Vattnet som vänder och Tre fläckar!
Kom tillbaka!
Lägg henne i sängen.
Hon är genomblöt.
Hon innebär sannerligen problem,
Att rymma iväg så där…
Jag sa ju att hon var vild.
Snälla mr Boudlin.
Det är bara sanningen.
Man ser det på henne. Ungen bär på en förbannelse.
Fan, kapten. Vad ska ni ta er till med henne?
Jag för hem henne.
Jag hittade henne. Jag löser det.
Är det säkert, kapten?
Det är nästan 65 mil till Castroville.
Vägarna är inte som förr.
Flickungen har kommit vilse.
Hon måste få komma hem.
Tack för hjälpen. Jag är tillbaka imorgon bitti.
Den har stått ett tag, men rullar rätt bra ändå.
Har ni nåt vapen?
Ett fågelgevär.
Jag har kvar mitt från Palmito.
Ni behöver det mer än jag. Jag har 20 patronrundor också.
Du får tillbaka det.
Det spelar ingen roll.
Kapten.
Varför gör ni allt det här?
Johanna!
En ärm till.
Så ja. Okej.
Så där ja, kom nu.
Gud vare tack, så söt du blev.
Du får ha på dig vad du vill för mig.
Vi ska resa i sex dagar tills vi kommer till Dallas.
Sen tvärs över Texas till Hill Country.
Det tar några veckor.
Vi får ju stanna och ha uppläsningar, så att vi får betalt.
Och akta oss för bekymmer.
Bosättarna dödar indianerna för marken, och indianerna dödar bosättarna som hämnd.
Det känner du nog till.
Jag heter kapten Kidd, förresten.
Kapten.
Du är Johanna.
Du: Johanna.
Det är ett nöje att lära känna dig. Det ska du veta.
Det här är bacon.
Jag lagar nog till lite.
Ett "tack" vore trevligt.
Det är så det funkar.
Det där är kaffe.
Ja, kaffe smakar rätt starkt, va?
Man lär sig gilla det.
Det där är socker.
Det gillar du, va?
Ta det lugnt.
Så ja, det räcker.
Nu är det nog.
Hör du!
Ser du alla ord…
…som står i en rad, ett efter ett?
Sätt ihop dem…
…så blir det en berättelse.
Berättelse.
Berättelser.
Titta du.
Det är min fru…
…nere i San Antonio.
Jag hämtar lite mer vatten.
Där finns framtiden.
Skiljelinjen går tvärs igenom landet. Vi måste hålla ihop Amerika!
Texas säger nej!
Och jag säger er alla, under Guds vakande öga,
att vår storslagna nation måste enas!
Mrs Gannett.
Hej, Kidd.
Din flicka?
Får du betalt för att ta hem henne eller gör du det av godhet?
Ingen betalar. Men jag känner vägen.
Jag tar gärna två rum, om det finns.
Det finns rum.
Tack.
Tack, ma'am.
Nej.
Vi använder inte fingrarna, utan…
Titta, ser du?
Sked?
Så här äter vi.
Sked.
Och man sjunger inte.
Man sjunger inte vid bordet.
Vad glor ni på? Har ni aldrig sett en unge äta förr?
Vad heter hon?
Johanna.
Hon kan ingen engelska.
Vad pratar hon, då?
Kiowa.
Välkommen.
Jag är en vän.
Heter du Johanna?
Jag heter Cicada. Nån Cho-hanna vet jag inget om.
Vad säger hon?
Att du använder fel namn. Hon heter Cicada.
Ja, nu är det Johanna.
Johanna Leonberger.
Den här mannen…
…ska ta dig hem.
Jag har inget hem.
Soldaterna brände ner det när de tog mig.
Och din kiowa-familj?
Alla är döda.
Hon har inget hem, säger hon.
Ingen kiowa-familj heller.
Se på håret.
De klipper av det när de sörjer.
Hon har förlorat sina föräldrar två gånger.
Berätta att vi är på väg till hennes familj,
en moster och en morbror utanför Castroville.
Kidd, hon skulle inte förstå vad det betyder.
Nåja,
det är de enda som tar emot henne.
Hon har inget annat. Ingen vill ha henne.
Han tar dig med till ett annat ställe.
Vägarna till Castroville är tydligen hemska.
Ja, jag vet.
Mr Gannett åkte där…
…innan han for till Kalifornien.
Han kanske inte ville återvända.
Jag har ingen aning om hur man tar hand om ett barn.
Jag har aldrig behövt det, och har inte tålamod till det.
Hon lever ju än, eller hur? Det betyder väl nåt.
Resandet har ett pris, va?
Att sova en hel natt är inte så nödvändigt.
Visst.
Berättelserna kan inte hålla dig sällskap för evigt.
Vad gör du när du har lämnat över henne, då?
Jag kanske fortsätter söderut.
Tar hyra på nån båt från Galveston.
Åker och ser alla avlägsna platser…
…som jag läser om varje kväll.
Hur länge sen är det nu?
Snart fem år.
Castroville är på vägen mot San Antonio.
Ja, det är det.
Borde du inte vända tillbaka?
Och försonas med henne?
Som du ser ut nu…
…tror jag inte du har nåt val.
God afton, Jag heter kapten Jefferson Kyle Kidd.
Det är en ära att få vara tillbaka i Dallas myllrande stad.
Det är en livlig stad och ni är alla upptagna,
så vi sätter igång genast.
När jag kom hit i går samlade jag ihop de nyaste tidningarna
och letade efter nåt att läsa upp,
nåt som får oss att tänka på annat än vardagens bördor.
Ur The Times, på sidan tre…
Ett ögonblick, kapten.
Jag heter Almay,
och här är mina kolleger.
Mr Almay, mina herrar.
Bra läsning, kapten.
- Ni skingrar våra dystra tankar. - Tack.
Var hade ni tjänst?
Tredje Texas-infanteriet. Och ni?
Första Texas-infanteriet, norra Virginia.
Fast det gav ju inget.
De fattiga utkämpade de rikas krig.
Vi blev kvar i rännstenen.
Ja, vi slogs men det var inte för vår sak.
Det är sent, mr Almay. Vart vill ni komma?
Jo, vi gamla soldater måste ju också leva.
Jag har ett affärsförslag till er,
eftersom ni uppenbarligen reser ensam.
Den unga flickan…
Vad vill ni?
Hur mycket tar ni för henne?
Barnet är inte till salu.
Det sägs att hon kidnappades i Wichita Falls.
Ni är välunderrättad, mr Almay.
Viktiga nyheter färdas fort.
50 dollar? Vad sägs?
Okej, 100 dollar, då?
Ni kan vara lugn. Hon får betalt.
Se på hennes ljusa hy.
Ni har det säkert fint därute i öknen.
Ni är ett avskum.
Eller så tar vi henne bara.
- Okej, grabbar. - Vad är det här?
Tack och lov. Vi är handelsmän från trakten.
Vi blev oroade över barnets välfärd i klorna på en främmande karl.
Jag ska föra henne till hennes familj söderöver.
- Här är hennes papper. - Stanna.
Era händer.
Kapten.
- Är det förstått? - Japp.
Ta flickan och ge er av.
- Sätt fart. - Skynda på.
Skriv upp dem.
- Vi ses, kapten. - Fortsätt gå.
Hör ni mig?
Jag följer efter så snart jag är klar med nordstatarna.
- Namnet. - J.G. Almay.
Bostad?
12 Polk Street, Dallas, Texas.
Skriv under.
Kapten!
Kom igen!
Kom nu!
Sätt fart!
Kom nu!
Jag sa ju att jag skulle komma efter.
- Fort. - Sa jag inte det?
Kom nu.
Rör på dig!
Högre! Kom!
Nu går vi.
Hör du, kapten?
Du är ju duktig för din ålder!
Men är du inte hemskt trött på det här?
Hjälp mig.
Såsom kriget bröt ner oss?
Bra synd om det ska sluta så här, när du kan hänga med oss.
Den här världen:
rikedom för somliga
och skulor för oss andra.
Fan!
Helvete!
Gå du. Ta hästarna och åk din väg.
Jag skjuter och du går.
Kapten.
Nej, det är lönlöst.
De här är bara för fåglar.
Fåglar, förstår du?
Nu tänker du inte klart.
Är hon värd att dö för?
Gå!
Stick medan du kan!
Vad sägs, kapten?
Prata med mig.
Mr Almay!
Ni har försatt mig
i en mycket obekväm situation!
Hur exakt ska vi lösa det här?
Vad sägs om en andel till var,
och en extra åt mig.
Med tanke på vad du gjorde med min partner.
Det låter väl rättvist.
Vad vill ni att jag ska göra?
Ge oss flickan bara.
Nej, Johanna!
- De är ute efter dig, inte dina pengar. - Kapten!
Vad försöker du göra? Kittla ihjäl oss?
Vi har ju inget avtal än.
Jag tror att du har slut på kulor. Du har bara fågelskotten kvar.
Har jag rätt, kapten?
Okej, Almay.
Ni har ert jävla avtal.
Okej.
Jag lägger ner mitt gevär här på klippan.
Sen gör du samma sak.
Här är mitt extravapen.
Får jag se ert?
Jag lägger ner mitt vapen nu.
Här är mitt.
En tioöring.
Kapten? Bom?
Bom, bom.
Clay där borta träder fram nu.
Gör du samma sak?
Det låter bra.
Ligg kvar.
Jäklar!
Nu förstörde du alltihop, kapten.
Nu är vi tillbaka på varsin sida.
Ser så ut.
Okej, kapten.
Nu kommer jag efter dig.
Kom.
Kapten gjorde nåt underligt
Tre händer
Tre döda fiender
Hans blixt gav oss segern
Ser du fågeln?
"Fågel."
Ja.
Ja, det är bra.
Gu-do.
"Gu-do."
Gu-do.
Är fågeln "gu-do"?
Gu-do.
"Gu-do."
Aungopih.
Buffel.
Du som är så smart…
En stickig päronkaktus?
"Päronkaktus." Och där är en enbuske.
Och det där är salvia.
Say-gya.
"Say-juh"?
Say-uh-gya.
Salvia, ja.
Just det, den luktar gott.
"Gott."
Just det.
Vad mer kan du lära mig på kiowa?
Dōm.
"Dōm."
Vad är "dōm"?
Dōm.
Jorden, jaha.
Pahn.
Molnen?
Himlen.
Liksom tillsammans? "Dōm"? "Daw"?
"Daw" är en ande…
…ett andetag.
En cirkel.
För oss är det mer som en rak linje.
En linje.
"Li-an", ja.
Vi reser ju alla längs prärien.
I en rak linje.
Och letar efter en boplats.
När vi hittat en, plöjer vi marken och planterar saker i raka linjer.
Ja.
Mycket bra.
"Micket pra."
Verkligen "micket pra".
"Sehr gut, Onkel." Du talade just tyska!
På tyska.
Minns du nåt mer?
Vad kommer du ihåg mer?
Vadå?
Vad är det?
Åh, herregud!
Bara låt det vara.
Glöm det.
Vi har båda våra demoner att stirra i vitögat på den här resan.
God dag, mina herrar.
Vägen är avstängd.
Ingen kommer in i Erath County utan tillstånd.
Är det nån lag?
Ja, numera.
Jag har inget av värde med mig.
Ert namn, sir?
Kidd, kapten Jefferson Kyle Kidd.
Vad är skälet till er resa, kapten?
Jag läser nyheter
för alla som har tio cent och lite tid.
Oj, då.
Oj, oj, oj.
Ni har lite trasiga grejor här bak.
Jag fick vagnen billigt.
Jag fick hålen på köpet.
Jaha,
tidningarna har i alla fall hål, mister.
Här står ju inget om Erath County.
Här har ju hänt massor. Eller hur, pojkar?
Ja.
Jag ser inget av det här.
Vi har ju varit rätt upptagna.
Vi har skaffat undan mexikanerna och indianerna.
Mr Farley här tog kål på en hel grupp av indianer.
Skalperade dem, till och med.
Vi bygger oss en helt ny värld här i Erath County.
Här står inget om det.
Nyheten har inte nått ut.
Det är lätt ordnat.
Ska vi inte ha en liten läsning, va?
Vad sägs om det, nyhetsmannen?
Sätt fart.
Tvätta bort blodet.
Stå inte och glo, jobba på.
Ta honom till stan när han är klar här.
Alla bufflar dör
Och vi måste välja
Stå emot eller falla för evigt
Vad arbetar mr Farley med?
Det är hans ensak.
Vad heter du?
John Calley.
Är du släkt med mr Farley, John?
Nä, vi är inte släkt. Tommy var min enda släkting.
Men jag jobbar åt mr Farley ändå.
Vad hände med Tommy?
Mr Farley sköt honom…
…för att han gastade och sa emot.
Han kunde inte hålla inne med alla funderingar.
En högljudd trut.
Det här kan han läsa upp.
Kapten.
Mr Farley bad er läsa det här.
BUFFELNS KONUNG!
Tiocenta?
- Tiocenta? - Här har du.
Tiocenta?
Ni, sir.
God afton, mitt herrskap. Jag heter…
Mitt namn är kapten Jefferson Kyle Kidd.
Mr Farley har bett mig komma hit ikväll
för att läsa nyheterna för er.
Han har varit god nog att ge mig ett ex av hans egen Erath Journal.
Mr Farley tycks vara en mycket upptagen man här i trakten.
Han är redaktör, utgivare, affärsman och lagstiftare.
Och alla ni fina människor jobbar åt honom.
Absolut.
Som jag ser det,
är det inga nyheter.
Nu ska vi se om jag kan fresta er…
…med nånting annat.
The Harpers Illustrated skriver
om den ensliga lilla staden Keel Run, Pennsylvania.
- Jag anar oråd. - Vänta lite bara.
Keel Run är inte så värst känt.
Ingen här har nog hört talas om det, eftersom…
Det är ju norröver. Varför skulle ni det?
Keel Run är en av tusentals små städer i vårt land
som fötts ur massans hårda arbete,
men som få njuter av.
Keel Run är ingen jättestad.
De handlar inte med buffel utan med kol.
Precis som ni gör, stiger folket där upp varje morgon,
och sen tar de sig ner i den stora svarta kolgruvan.
"På morgonen 11 februari
steg 37 män ner för sitt första skift vid middagstid.
Men innan en timme hade gått hade Keel Runs lycka vänt,
för själva gruvan
hade fattat eld."
De första tolv dog genast.
Sen ytterligare sju.
Men det är inte dessa stackars själar jag tänker berätta om,
eller ägaren till gruvan,
som slarvat så med säkerheten
och satt däruppe i sitt vackra hem
och räknade pengarna han tjänade på andras slit. Nej, nej.
Jag vill berätta om de 11 män som överlevde…
Ja!
Som överlevde eldsvådan.
De 11 män som slog tillbaka mot sitt dödliga öde.
Ja!
Jag sa ju åt er att läsa ur Erath, kapten!
Ja, mr Farley,
folket här kanske föredrar en berättelse från en annan plats än Erath.
Bara ikväll, mr Farley.
Jag tycker ändå att ni ska läsa ur Erath, kapten.
Sånt som folk förväntar sig att höra.
Vi kan väl rösta om det?
Ja!
Eller inte?
Nå…
…jag kan läsa ur Erath Journal
eller så berättar jag om de 11 i Keel Run.
Berättelsen!
- Jag röstar på de 11! - Keel Run? Då så.
Den dagen stod de 11 inför en dödlig fiende…
Seså, avsluta det här nu.
Sätt fart!
Slut på föreställningen!
- Männen vägrade ge sig. - Det var allt för ikväll.
I mörkret höll de ihop och samarbetade!
De slog tillbaka!
- Ge er iväg! - Mot alla odds!
För ett bättre liv, och för frihet.
Var det roligt?
Jag fick honom!
Johanna!
Kapten!
- Stick iväg! - Ge er av!
Hästarna.
Ni skulle bara ha läst, kapten.
Jag gav folket ett val, mr Farley.
Nu kan ni läsa.
Ni har ingen aning vad vi har emot oss här.
Mexikaner, svarta, indianer…
Får de ett lillfinger…
…skär de halsen av en när man pissar.
Kriget är slut, mr Farley.
Vi måste sluta slåss nån gång.
Jadå…
…så fort allt är vårt.
Kom hit. Stå upp!
Upp med dig.
Är ni beredd att läsa nu, kapten?
Nej.
Nej!
Jag gillar era berättelser.
Jag menar…
…jag har aldrig hört talas om nyhetsuppläsning som ett yrke.
Det är inget man blir rik av, som du ser.
Hur kom det sig att ni började, då?
Jag var tryckare till yrket
och hade ett tryckeri i San Antonio.
Jag tryckte tidningar.
Sen kom kriget.
När det var slut, var alltihop borta.
Jag hade förlorat allt.
Jag fick lov att skapa ett nytt liv, där och då.
Kunde inte trycka tidningar mer, men läsa kunde jag.
Och det har jag gjort, i stad efter stad.
Har ni nån familj?
En fru i San Antonio.
Jaså?
Vatten.
Okej, då. Här ska du av, John Calley.
Okej.
Jag kan ju hänga med er.
Ja, jag har hört en massa om Hill Country.
Det är kiowas mark.
Hittar de er, dödar de er.
Järnvägen är ditåt, John.
Gör nåt vettigt av dig.
Ta min revolver åtminstone.
Jag kan lätt skaffa en ny.
För hennes skull.
Jo, kapten…
De där männen som fastnade i gruvan…
Bekämpade de elden och kom hem?
Ja, det gjorde de.
Där är det.
Jösses.
Det är nåt, det!
Lycka till, John.
Tack.
Seså.
Lycka till.
Lär mig den där sången du sjunger på.
Den som låter…
De vet att vi är här.
Vi måste följa den stora vägen.
Stora vägen!
Den här vägen.
Vi gå.
Du måste inte göra det här.
De är inte där längre.
"Su-hanna" gå.
Ja, de är döda.
Jag vill få bort dig från all smärta och död.
Så att du slipper det.
Att åka tillbaka är inte bra.
Du måste lägga det bakom dig.
Fortsätta framåt.
- Li-an. - Ja.
Och hålla den linjen.
Inte se tillbaka.
Nej.
Men för att kunna fortsätta framåt…
…måste man minnas.
- Kapten! - Håll i dig!
Ta tyglarna!
Hoppa, Johanna!
Bra, okej.
Vatten.
Hästar.
Johanna!
Var är du?
Johanna!
Tack gode Gud!
Johanna!
Unge man, jag söker familjen Leonberger.
Rakt fram.
Läsa tidning? Tiocenta?
Nej, ingen läsning här.
Ingen tiocenta?
Nej, ingen tiocenta.
Vi gå dit?
Ja.
Ja, vi ska dit.
Nej, kapten.
- Vi gå tiocenta. - Nej.
Vi gå!
Vi gå! Nej!
Nej, vi gå.
Det är här…
…du hör hemma nu, Johanna.
Det är ditt hem nu.
Goddagens.
Jag söker familjen Leonberger.
Barnets namn är Johanna Leonberger.
Anna.
Min syster
gick alltid sin egen väg.
Vi sa: "Stanna i Castroville."
Men hon och maken Wolf ville ner i dalen
där marken är billigare.
Och Wolf
lyssnade inte på nån.
Tror hon att hon är indian nu?
Hon är nog lite av varje.
Hon behöver tid för att anpassa sig.
Hon måste arbeta.
Hon måste lära sig…
Våra seder och bruk.
Självklart.
När vi fann min syster i sovrummet hade de skurit halsen av henne.
Hennes lillasyster…
…fick hjärnan utslagen.
Det är bäst om hon får glömma allt det.
Hon behöver nya minnen.
Gud vet vad de har lärt henne.
Vi får se henne som en välsignelse.
Och vi behöver ju hjälp.
Vill ni ha pengar…
…för att ni fört henne hit?
Nej, jag vill inte ha era pengar.
Köp henne böcker.
- Böcker? - Som hon kan läsa.
Hon tycker om berättelser.
Vad är det?
Böcker.
Berättelser.
Det finns ingen tid för sånt.
Jag ger mig av nu.
Vill ni ha nån färdkost?
Nej tack.
Han ska ge sig av nu.
Otacksamma barn. Han förde dig hela vägen hit.
Det är ingen fara.
Hon förstår kanske inte vad som händer.
Jag vet inte om det stämmer.
Mr Young måste informeras om att kontraktet har skrivits om.
Det här.
Hej, Willie.
Jeffrey.
Herregud.
Mina herrar, detta är…
…min gamle vän, kapten Jeffrey Kidd.
- Trevligt att träffas, sir. - Mina herrar.
Var så god.
Hon ligger vid kyrkan.
På kyrkogården.
Det var kolera.
Du hade inte kunnat göra nåt.
Sa doktorn.
Kriget höll mig borta i fyra år, Willie.
Fyra år med allt dödande och allt blod.
Jag längtade hem varje dag.
Och efter att få se och känna henne.
Att prata
och skratta och drömma…
…och hoppas få en familj.
Istället fick jag ett brev till mitt tält.
Det stod att hon var borta…
…och redan låg i marken.
Då visste jag.
Guds förbannelse över mig hade tagit henne.
Det var en sjukdom, Jeff, inget annat.
Nej, det var det inte.
Det var en fördömelse…
…för det jag hade sett…
…och för det jag gjort.
Jag har känt dig i 50 år…
…sen vi var barn.
Det här var inget vi bad om.
Men det föll på vår lott att slåss.
Vi fick leva.
Men hon dog.
Det är inte fördömelse.
Det var det vi stod inför…
…det vi bär med oss i livet.
Hoppla!
Vi fick binda fast henne.
Hon rymmer.
Hon är ett barn.
Hon…
…inte arbeta.
Det var mitt fel.
Hon hör inte hemma här.
Vi gjorde vad vi kunde.
Förlåt.
Du hör hemma hos mig.
Johanna.
Du hör hemma hos mig.
Kapten, Johanna, gå?
Ja…
…om du vill det.
Kapten, Johanna gå.
Mina damer och herrar, här kommer kvällens sista historia.
Det var en man, död och begraven,
som steg upp ur sin grav.
För tre dagar sen, i Baton Rouge i Louisiana
föll mr Alfred Blackstone, 47 år, i djup medvetslöshet.
Han fru hämtade läkaren men han fann ingen puls
och man fastslog att mr Blackstone tyvärr var avliden.
Han begravdes mycket snabbt på den lokala kyrkogården
där, med Guds försyn,
ett bröllop skulle äga rum följande dag.
Men när man närmar sig kyrkportarna stannar bruden plötsligt upp.
Från kyrkogården där bakom
hörde hon ett oförklarligt ljud…
Ett desperat, omisskännligt ljud av liv.
Helt utom sig
sprang hon till graven med Alfred Blackstones namn.
Och inom ett par minuter
var hela bröllopsföljet i gång med att gräva.
Till slut drogs stackars Alfred Blackstone upp ur jorden
livs levande.
Och ur änkan Blackstones famn
vände sig Alfred till brudgummen och sa, och nu citerar jag:
"Hör du, när ni går in i kyrkan
och hon säger 'Tills döden oss skiljer'…
Tro henne inte!"
Jag heter kapten Jefferson Kyle Kidd.
Det här är miss Johanna Kidd.
Det var alla världsnyheter vi hade idag. Tack och godnatt.
BASERAD PÅ EN ROMAN AV PAULETTE JILES
Undertexter: Eva Söderqvist