PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Můžeme začít? - Ano.
Měli bychom si pospíšit, jinak umřu během natáčení.
Odpovídejte prosím do kamery.
Jak se podle vás od 60. let změnilo San Francisco?
- Vlastně moc ne. - Opravdu?
- Podle vás se dramaticky nezměnilo? - No... jsme pořád lidé.
Nebo ne? Tedy...
Máme své vady, jsme narcisté...
a děláme, co můžeme.
Takže jste si nevšimla dramatických změn během... Jak dlouho že tu žijete?
Ano. To bude nejspíš... to správné místo, kde začít.
Přistěhovala jsem se sem v roce 1966, před více než 50 lety.
Tehdy to bylo nejspíš jiné místo, v jistých ohledech.
Ale v dalších pochopitelně zůstává pořád stejné.
Mír! Jsme queer! Tohle je náš revír!
Nějakej dělník si právě přinesl motorovku. Co kurva teď?
- Je to od Michaela. - „Je to Claire?“
- Je to Claire. - Tak to nechápu.
- Ta, co vydírá Annu. - Mám týhle větě rozumět?
Musíme najít Annu.
A tak... jsem si vzala ty peníze.
Vzala... Vzala jsem si ty peníze.
Šla jsem na operaci.
A koupila Barbary Lane.
Stalo se pro mě bezpečným útočištěm. A pro mnoho dalších taky.
Nejsem na své rozhodnutí pyšná, Claire.
Ve skutečnosti...
jsem většinu svého života... strávila ve stínu své hanby.
Proto tu dnes s tebou sedím.
Abych ti poděkovala.
- Nechápu... - Dělala jsi rozhovor i s Yselou.
Vím, že ses jí ptala na Compton's. A pak...
jsi uslyšela můj příběh.
Viděla jsi příležitost, jak využít starou ženu
a chyby, kterých se kdysi dávno dopustila.
Nemám pravdu?
- Musíte být senilní. Já... - Claire. Drahoušku.
Je po všem.
Jste úžasný pokrytec, Anno Madrigalová.
Přede všemi předstíráte, že jste moudrá, šlechetná pohádková víla a přitom...
jste jen bezpáteřní lhářka.
- To člověk nemá možnost být obojím? - Ne, to nemá.
Existuje jen pravda. Není tohle ta vaše kravina?
Ano, ale když s pravdou manipuluješ, pak...
- je to ještě pravda? - Anno?
- Anno! - Jsi v pořádku? Anno!
- Anno, jsi tam? - Haló!
Máte mě za idiota? Vidím, o co se snažíte. Myslíte, že mě zachráníte?
- Přidáte si mě do sbírky zlomených lidí? - Nejsi zlomená, Claire.
Jsi dobrý člověk.
Stále jím můžeš být.
- Anno? - Anno!
Jsem v pořádku, drahoušci.
Kdybys nevyhrožovala, že mě odhalíš, Claire,
možná bych nepoznala tu bezpodmínečnou lásku, kterou ke mně má rodina chová.
- Dala jsi mi dar. - Tak pak jsme si asi kvit.
Protože srovnat tohle místo se zemí
bude dokonalým zakončením mého dokumentu.
A to jste dala vy mně.
- To je drsný. - Víš,
nikdy není pozdě na to změnit konec svého příběhu.
Ještě pořád máš šanci. Pořád můžeš být členem této rodiny.
Ne.
Tenhle film je můj a bude dokonalý. A lidi si mě konečně všimnou.
Takže tu vestu nosíš každej den?
A máš i jiný barvy nebo je to pokaždý...
- Do prdele práce, Lucasi! Máš natáčet! - Tak jaká? Jakej byl ten rozhovor?
Ježíši Kriste.
Hej!
- Proč tu kurva postáváte? - Kdo jsi?
Platím vám za demolici týhle díry!
Dámo, a vězte, že mě bolí vás tak nazvat, nemůžeme začít, dokud tu jsou lidi.
- Posraný píči! - Zlato, asi se to k tobě nedostalo.
Tohle slovo už pro slabost nepoužíváme. Znevažuje to ženy.
Aby si člověk taky udělal všechno sám! Lucasi, na mě! Hrdinskej záběr!
- Hej! Všichni se dívejte sem! - Kdo je to? Ta holka s kamerou?
Rozloučit se s Barbary Lane, útočištěm pro tolik lidí,
- vážně došlo až k tomu? - Je za tím Claire!
To je nám jedno, že si nikdo nemůže dovolit ponechat svoje domovy?
- To ona se snaží zničit Barbary Lane! - Ignorujte ho! Lucasi, na mě. Na mě!
- Ježíši, vzdej to! Všichni známe pravdu! - Myslíš, že na tom záleží?
Pravda je irelevantní. Můžu vás všechny vystřihnout.
Z tohohle příběhu můžu udělat, cokoli jen budu chtít.
- Tak jo, Evito. - Holka, copak jsi to neslyšela?
- Nás už nikdo nevymaže. - Hele, novej pokřik.
- Nás už nikdo nevymaže! Do toho! - Nás už nikdo nevymaže!
- Do toho!
Nás už nikdo nevymaže!
- Nás už...! - Pusťte mě, kurva!
Claire Marie Duncanová!
Pro Krista pána, Claire! Co to do prdele děláš?
Tohle je důležitý, mami.
Já jsem... důležitá.
- Claire. - Holka.
- Pojď, zlato. Jdeme. - Dělám přesně to, co jste mi řekli.
- „Najdi svou vášeň, Claire.“ - Tím jsme nemysleli vydírat 90letou paní!
Sorry, že jsem nešla v máminých stopách. Byla by bulimie a hot jóga lepší?
- Mé koníčky jsou společensky přijatelné. - Tak jdeme. Stojí vážně za prd.
Kolikrát jsem ti říkala, že nechci děti? Je příšerná.
Dr. Cordeiro vždy říkal, že její zraněné vnitřní dítě může způsobit...
- Nenávidím tě. - No tak, zlato.
- Myslím, že je skvělá. - Nenávidím tě! Tak sklapni!
Přestaň, ty pojebanej idiote!
Tohle je... matoucí.
Dokázali jsme to!
Promiňte.
- No pane jo. - Anno, jsi v pořádku?
Hej, Michaele!
- Jak je? Mohl bys... - A sakra.
- Jak že jste se dostali k nim domů? - Přehodil jsem si přes ramena šálu
a začal jsem mlít italsky. Netušil jsem, že si něco pamatuju.
- Díky Bohu za moje prošukané léto v Římě. - Amen!
- A když máma Claire vynesla ty malby... - Ty příšerný malby.
Kéž byste mohli vidět, jak se tvářila.
Už chápu, proč jsou Kriminálky tak populární. „Přiblížit, zvětšit, zvětšit.“
Jedno z největších vzrušení v mém životě.
- Jsme skvělý tým. - To jsme.
- Ano. - Opravdu.
- Všechno jsi začala ty. - Jen jsem měla... tušení.
Jsi skromná. Celou dobu jsi věděla, že je něco špatně.
Tušila jsem to.
- Na Mary Ann! - Jo!
- Nezhulíme se? - Ano. Oslavujeme.
- Kde je Anna, když ji potřebuješ? - Odpočívá. Náročný den.
- Spíš náročných 50 let. - Znám někoho, kdo bude mít zásoby.
Moje dcera.
- Nemůžeme se k ní jen tak vloupat. - Není to vloupání, když máš klíč. Jdeme.
Dnes bez Bena?
Ne, on a já... máme pauzu.
To mě mrzí.
To je spíš zbožný přání. Netuším, jestli... máme pauzu, nebo...
jestli je po všem.
Ten pocit znám.
Věděl jsi... že se tohle děje?
Jo, tak trochu.
Vypadá šťastně.
Myslíš, že tu zůstaneš?
Doufám.
Nechci Annu opouštět. Mám pocit, že je moje zodpovědnost se o ni starat.
Co ty?
Nevím.
Strávil jsem tu celý dospělý život.
Nikdy jsem to nezpochybňoval, ani jsem neuvažoval o změně. A po tomhle všem...
Musel jsem se přimět zvyknout si na to, že budu bydlet jinde.
Začal jsem si říkat...
kdo by ten chlap byl. Verze mého já, která nežije tady.
Možná by byl lepší.
Možná kvůli bydlení tady...
stagnuju tím nejhorším možným způsobem.
No... já doufám, že tu zůstaneš.
Díky, kámo.
Jdi za ní.
- Jo? - Jo.
- Tohle není správný. - O nic nejde.
Co když najdu... třeba vibrátor nebo tak?
Buď ráda, že jsi nezažila její pubertu.
Vždycky se můžeme vloupat k Anně.
Jo, pojďme překvapit 90letou, když spí. To dopadne dobře.
Něco tu mít musí.
Žádná tráva, ale našel jsem zmrzlinu s arašídovým máslem a čokoládou.
Ale ne. Vibrátor?
Promiňte. Poradili byste mi, jak se dostanu na letiště?
- Ahoj. - Ahoj.
- Můžu ji ukrást na jeden tanec? - Samozřejmě.
Panečku, tak formální.
- Díky za tvou pomoc. - Jistě.
Nevěděl jsem, jestli...
Jestli... co?
- Nic. Je to hloupý. - Prostě to řekni.
Jestli mě nenávidíš.
Jakeu. Nemůže se stát, abych tě nenáviděla.
Chyběla jsi mi. Prostě moct si s tebou o všem pokecat.
Možná bychom si mohli...
Já nevím.
- dát někdy v sobotu burrita? - Fakt?
- Proč ne? - Paráda.
Jdou věci dobře s...?
Jo. Je to zábava.
- Jak se máš ty? - Jsem v pohodě.
Opravdu?
Jsem...
Jsem gay.
Vítej v klubu.
- Ještě jsem to nikdy neřekl nahlas. - Jsem poctěna.
Je to šílený. Mám pocit, že celej život říkám, kdo jsem.
„Jsem lesbička.“ „Jsem trans.“ „Jsem gay.“
Pamatuješ, jak jsi mi řekl o tranzici?
- Tehdy v Dolores Parku? - Ano.
Byls tak nervózní. Řekl jsi to s plnou pusou burrita, sotva jsem ti rozuměla.
Musel jsem to ještě třikrát zopakovat.
Na to nikdy nezapomenu.
Ježíši.
Pořídím si asi dítě.
- S DeDe? - Ne!
Budu ho mít sama.
Já... už tak dlouho chci být mámou a...
Nevím, proč pořád čekám na někoho dalšího.
- Svět potřebuje víc Margot. - Fakt si to myslíš?
Žertuješ? Chytrý, vtipný, sarkastický, upřímný lidi?
Jo. Potřebujeme víc lidí jako ty.
A mohl bych být třeba strejda Jake?
Ať už budou kýmkoli,
budou mít ohromný štěstí, když budou mít strejdu Jakea.
Za chvíli si promluvím s talentovanou holčičkou, která dovede polykat oheň.
Ahoj. To bude v životě určitě užitečná dovednost. Hned jsme zpátky.
MARY ANN PO RÁNU
- Věděl jsi to? - Vůbec.
- Ani nevím, odkud to má. - Nemůžu tomu uvěřit.
- Možná, že mě nakonec měla ráda. - Bylo mi to jasný.
Chybí mi. Hrozně moc.
Já vím.
Vím, že ti chybí.
Myslíš, že ostatní lidi vidí celou její osobnost?
Myslím tím, že je strašně drsná. Někdy se obávám, že...
některé věci schovává. Jako to, jak je hodná a loajální.
Tu část sebe sama, která se dívá na tyhle kazety.
- Možná jsem ji nenaučil zranitelnosti. - Naučil.
Vím, že naučil.
- Viděla jsem, jak se dívá na Annu. - Doufám, že máš pravdu.
A jsme zpátky.
- Měl jsi mě na ty vlasy upozornit. - Ofina byla tehdy in.
- Jak se cítíte? - Klidně.
To vám není podobné, být tak skoupá na slovo, drahá.
- Třeba už bylo vše vyřčeno. - O tom vskutku pochybuji.
Ale proč ne. Náročný den.
Pašák.
Sice riskuju, že budu znít příliš sentimentálně a přijdu o svůj britský pas,
i tak vám musím říct, že jsem velmi vděčný za naše přátelství, paní Madrigalová.
Já také.
Schválně, jestli je Anna vzhůru. Myslíš, že by nám dala jointa?
Stůjte!
Promiňte. Moc brzy? Pardon.
Měla bych zapracovat na svém načasování.
Kupříkladu když máte nutkání promluvit, uposlechněte ho jen ve 25 %.
Vážně dobrá rada.
Pomůžu vám.
- Dobře. - Děkuju.
A jsme tady. Posaďte se tady, Anno.
. Děkuju vám. - Měl bych jít. Už mám po večerce.
- Kterou v Plamenném domově máme. - Pozdravujte prosím Billa.
A ode mě Doris.
Té budu muset napsat vzkaz, který nejspíš zapálí, ale pokusím se.
Adieu.
Nashle.
Odpočinula jste si?
- Trochu. - To jste na tom lépe než Brian.
Měla jste vidět, jak rychle nahoře usnul.
- Ale ne, takhle to není. - Vážně doufám, že je, drahoušku.
Uvidíme.
Dlužím ti omluvu.
- Za co? - Že jsem vám tak dlouho lhala.
Dovolila všem, aby říkali, že jsi blázen, když jsi přitom věděla, že je něco špatně.
No... Někdo, koho znám, mi řekl, ať věřím svým instinktům.
- Jsem ti velmi vděčná. - Ale jděte. To vůbec nestojí za řeč.
Tohle je i můj domov, Anno.
Opravdu?
Přemýšlím, že tu zůstanu. Jestli tu teda bude...
po tom všem pro mě ještě místo.
Panečku! To bych moc ráda.
Já taky.
Tyhle věci... se vždy vyřeší samy.
- Anno. - Ano, drahoušku?
Děkuju... že jste to se mnou nevzdala.
Já děkuju tobě...
že ty se mnou taky ne.
Tak moc jsem se bála, že o vás o všechny přijdu.
To se nikdy nestane.
Vydržela jste tu déle než já.
- Můžu vám pomoct dovnitř? - Ne. Dnešní noc je podivně teplá.
Ráda bych spala tady. Udělej mi laskavost a přikryj mě tou přikrývkou.
- V pořádku? - Perfektní.
- Snad mě Michael u sebe nechá přespat. - Určitě se mu bude hodit společnost.
- Víš... on a Ben... - Anno Madrigalová!
Pořád taková drbna.
Dobrou, paní Madrigalová.
Dobrou noc.
Právě jsem přistála, tati.
Myslela jsem si, že bude žít věčně.
- Vůbec mi to nepřijde skutečný. - Jo, tohle zabere nějaký čas.
Měli byste se trochu najíst, dokud můžete.
Včera vypadala dobře.
Bylo to tím stresem za posledních pár měsíců? Já tu krávu Claire zabiju.
Podle doktora se tohle prostě stává... Prý to bylo tak pokojné, jak to jen šlo.
Měla tak dlouhý život.
Myslíte, že čekala? Jako že...
když vyplavalo na povrch všechno z její minulosti, měla konečně pokoj?
Taky mě to napadlo. Doufám.
Dej jí trochu času.
Jaká byla, když jste ji poprvé potkali? Pamatujete?
Na to nikdy nezapomenu.
Viděl jsem v novinách inzerát.
Trvalo mi věčnost najít ty schody. Musel jsem okolo nich aspoň sedmkrát projít.
Když jsem byl konečně nahoře, říkal jsem si,
že to musí být pořádný byt, abych to absolvoval každý den.
A vtom jsem ji uviděl.
Jen tu tak seděla. V tom křesle.
V kaftanu.
Dívala se někam do dálky.
Začal jsem se jí představovat, přerušila mě a...
povídá:
„Ty nudné věci si nech pro sebe.“
„Pověz mi pravdu.“
- Ty taky? - První slova, které mi kdy řekla.
- Sáfriš, přišli jsme o zlatý věk. - Nepřišli.
Nepřišli.
Znáte Annu stejně dobře jako my. Možná i líp.
Pravda. Byla k vám otevřenější. Myslím, že se s váma cítila bezpečněji.
- Vážně? - Je to tak.
Viděla jsem, jakou z vás měla radost.
- Z toho, jak žijete svoje životy. - Myslím, že z nás byla trochu zklamaná.
- Někdy i víc než trochu. - Pořád o tobě mluvila.
Opravdu?
Vyprávěla nám o tom, jak jsi tu bydlela.
Jak jsi byla nadšená. Jak se tě snažila dát dohromady s Brianem.
To jen ukazuje, jaká byla příšerná dohazovačka.
Omluvte, že vás vyrušuji. Já...
- Zrovna jsme o tom slyšel, a tak... - Same. Vítejte. Posaďte si, prosím.
- Děkuji vám. - Sdílíme vzpomínky na naši drahou Annu.
- Ano. Děkuji. - Co jste si o ní napoprvé myslel?
Inu... pomyslel jsem si...
„to je ale osina v zadku.“
- Jsou výborné. - Ano, upekla je žena jménem Doris.
Mě ráda vůbec nemá, zato Annu měla ráda moc.
Sušenky byly vynalezeny pro smutné dny. To mi jednou řekla Anna.
Jak ta žena tak dlouho přežila jen na cukru a na trávě, to je mi záhadou.
- Někdy si říkám, že byla fakt kouzelná. - Já taky.
- Tak jsme se tu všichni octli, ne? - Díky kouzlům?
- To jsem si vždycky myslela. - Ještě jsem to nikdy neřekl nahlas...
- Mám pocit, že jsem sem byl povolán. - Přesně tak.
Anna na náhody nevěřila. Tak na ně nevěřme.
Správně.
SHAWNO, POZNEJ SVĚT! S LÁSKOU, A.
Ahoj. Počkej! Prosím.
Je to důležité. Claire neví, že tu jsem. Promiň, že jsem se tu jen tak objevil.
Vím, že jsem ten poslední, koho teď chceš vidět.
No... teda po Claire.
Fakt jsem netušil, že je psychopatka.
Ani nevím, jestli za tu praxi dostanu kredity do školy.
- Takže... - Co chceš?
Tohle bys měla mít.
PRO SHAWNU HRUBÝ STŘIH
- Tohle je dokument Claire? - Můj hrubý střih.
- Já to nechci. - Bez urážky, ale měla bys to vidět.
Jak se ukázalo, můžeš udělat bezva věc, i když jsi šílenec.
Tak trochu jako Van Gogh.
Je to docela...
nádherný?
Dobře.
- Oukej. - Tak jo, měj se.
- Jak se na mě ráno Jake díval... - Musel se tak bát.
Jo, bál. A já taky.
Pak jsem uviděl, jak se na mě dívá...
a došlo mi: „Pane Bože.
Teď jsem ten dospělý já.“
Vím, že jsem jím byl vždy, ale...
byla tam ještě Anna.
Anna měla na všechno odpověď.
- A teď... - Nemusíš na sebe brát nic, co nechceš.
O to tu ani nejde. Spíš, celá generace nade mnou už je pryč.
Strop mezi mnou a smrtí...
prostě zmizel.
Jen tak.
A příště to budu já...
a Mary Ann a Brian.
Ježíši, strávil jsem tolik času, abych se s tebou vyhnul diskuzi o svém věku.
A teď jsme tady.
Musím se ti omluvit za to, co jsem u té řeky řekl.
- To je v pořádku. - Ne. Ne, není.
Vážně je.
Opravdu.
Co teď?
To nevím.
Můžeme se prostě...
dál procházet?
Jo.
Trochu déjà vu, co?
Jak to zvládáš? Nejspíš směšná otázka.
To skutečně je.
Ty?
Jsem...
nesmírně smutná... a strašně ráda, že jsi zpátky.
Nevím, co si mám myslet.
- Jak se s tímhle mám vyrovnat? - To nevím, Shawno.
Přála bych si, abych pro tebe měla odpovědi, nějakou moudrost, ale...
jen bych si to vymýšlela. S tím se snažím přestat.
Bydlela jsem u Roberta.
Prosím? U Roberta? Mého...
- Mého... V Connecticutu? - Jo.
Ty to myslíš vážně, co? Řekla bych „smrtelně,“ ale to by se teď nehodilo.
- Donutil tě si dát tu pizzu? - Donutil.
- Bourbon? - Že váháš.
- Mám spoustu otázek. - Tak to jsme dvě, dámo.
Vážně mě to moc mrzí, Shawno.
- Já vím. - Opravdu?
Jen mi trvalo chvilku tomu uvěřit.
Víš, když jsem byla pryč, něco mi došlo.
Možná, že jsme docela stejné.
Kdyby to byla pravda, byla bych šťastlivec.
Měla bych jít spát.
Dobrou noc.
- Myško? - Ahoj, Dortíčku.
Ben tu není?
Ne, šel domů.
- Bylo od něj milé, že přišel. - To bylo.
Potřebuješ něco?
Co si teď počneme?
Já nevím, broučku.
Nic bez ní nedává smysl.
Já vím.
- Ahoj. - Ahoj.
Můžu se posadit?
- Sh... - Jsem strašně naštvaná.
Jo, já vím a měla bys být.
- Nikdy jsem nechtěl... - Prosím, dost. Nejsem na to připravená.
- Minula jsem ji. - Já vím.
Moc mě to mrzí.
Nerozloučila jsem se s ní.
Naposledy jsem na ni křičela.
- Na někoho, kdo... - Ale no tak.
- Věděla to. - Co když ne?
Věděla to.
Věděla, jak moc ji máš ráda.
Jak je pro tebe důležitá. Věděla to.
Tvoje fáze s Petrem Panem. Hned potom byla fáze s mořskou pannou.
Tati.
Něco ti řeknu, prcku. Už nikdy...
nebudu považovat za samozřejmé, že mi tak říkáš.
- Myslím, že na chvíli odjedu. - Vážně?
Sotva ses vrátila, ale...
Anna mi nechala nějaké peníze. Myslím, že bych měla cestovat a...
Zjistit, kdo jsem mimo tohle místo.
A nebýt přitahovaná šílenci.
Naposledy jsem myslela, že od něčeho utíkám.
Teď mám pocit, že utíkám k něčemu.
Jen ještě nevím k čemu.
No... vždycky jsem věděl, že tenhle den jednou přijde.
- Neodjíždím navždy. - Budeš volat?
- Jo , budu. - Často?
- Čas od času. - Jsi tvrdý vyjednavač. Beru.
Ráda bych prohlásila, že ničeho nelituji, ale bohužel...
Lituji. Lituji spousty věcí.
Věcí, které bych nejradši napravila. Situací, kdy jsem měla být milosrdnější.
Momentů...
které vyžadovaly víc vlídnosti, než kolik jsem jí byla schopna v sobě najít.
Ne, nevěřím, že cílem má být perfektně prožitý život.
Život, který má za následek jizvy a vrásky a dostatečně otevřené srdce,
které musí být několikrát zlomeno... To je to, co chci.
Ve 40. letech to začalo jako klub pro transvestity s číšníky/štětkami.
- A pak to byl latinský BDSM klub. - Tohle místo mi zachránilo život.
Je to víc než jen byt.
Sedíme na vrcholu vrstev usazenin queer lidí.
- Nebylo to divný? - Když vás někdo vidí tak,
jak vás vidí Anna Madrigalová, nechcete odejít.
Barbary Lane ze mě učinilo člověka, kterým dnes jsem. Nevím, jak to popsat.
SMLOUVA O PŘEVODU NEMOVITÉ VĚCI
ANNA MADRIGALOVÁ
UŽ DÁVNO TO MĚLO BÝT TVOJE S LÁSKOU, A.
Jednou jsem četla, že naše duše si vybraly přesně tento život
a že smrt přijde, jakmile dokončíte svou předepsanou cestu.
Něco se mi na tom moc líbilo.
Je to jako kouzlo. Nebo ne?
Můžeme?
Na tři.
Raz, dva, tři!
BARBARY LANE
Překlad titulků: Jakub Doležal