Detta har hänt...
–Tog Pratt livet av sig? –Nej, han blev mördad.
–Han fick några slag i huvudet. –Som Nola.
Pratt skyddade nån som blev rädd.
Fingeravtryck utan matchning.
Det var nån utan tidigare domar.
–Hej. –Mordbrännaren greps i kväll.
Vi hittade en pistol och ett halsband med Nolas namn.
Hur kan de ha hamnat där?
Den svarta Monte Carlon på brottsplatsen var väl er?
Titta på rubriken, Nixon avgick i augusti, 1974.
Bilden kan omöjligt ha tagits 1975.
Vem skyddar du?
Det var då jag hittade dem.
Breven mellan Harry och Nola som han hade stulit.
Jag hittade dem när hon var borta. De är från Harry Quebert.
Det är breven i hans bok, "The Origin of Evil".
Jag har gett dig allt. Sanningen är i dina händer.
–Vad fan menar du? –Det här är "The Origin of Evil."
Stunden jag har fruktat i 33 år.
"Söker du fortfarande svar kan det här vara intressant."
"The Seagulls of Sommerdale", av Harry Quebert.
De håller ihop hela livet.
Det borde du ha med i boken.
Jag kan ha dem på varje sida.
När man kommer till sista sidan–
–vill man ge läsarna en sista twist.
–En sista twist? –Ja, man vill...
Man vill hålla dem på helspänn ända till slutet.
När man kommer till slutet av boken–
–vill man ge läsarna en sista twist.
–En sista twist? –Ja, man vill...
Man vill hålla dem på helspänn ända till slutet.
–Om du verkligen vill det. –Det är som...
Spelar du kort?
–Jag trodde att du var död. –Jag är bara ett spöke nu.
Det är första gången jag är hemma hos dig. Det är imponerande.
–Ensam? –Ja.
–Vadå? –Ja.
–Vad menar du? –Jag bor ensam.
–Det borde du ändra på. –Jag ska försöka.
–Vill du ha en drink? –Ja, tack.
Tack för din gästfrihet.
Skål för att lösa det. Jag visste att du skulle göra det. Grattis.
Jag har inspelningar av deras förhör–
–om du vill se dem.
–Ja. –Slå dig ner.
Hur länge har ni känt till det, mrs Dawn?
Inte förrän dagen...
Inte förrän Nolas kropp hittades.
Hela stan var uppriven.
Jag började må illa, så jag gick hem tidigare än vanligt.
–Det här kan explodera när som helst! –Lugna dig, Travis.
–Jag lugnar mig inte. –Lugna dig!
Ingen kommer att misstänka nåt. Kroppen är på Queberts egendom.
–Och om han inte blir dömd? –Det händer inte.
–Kom igen. –Vart ska du?
Vi är inte klara!
Jösses.
Vad händer, Travis? Jag hörde att ni pratade om Nola.
–Jenny... –Vadå?
Jag vet inte hur jag ska berätta det här.
Jag vet hur Nola Kellergan dödades.
Han berättade vad de hade gjort.
Jag tar hand om allt.
Han behöll Nolas halsband i alla år så att han aldrig skulle glömma det.
Jag var tvungen att skydda honom. Han var allt jag hade.
Men sen...
När Marcus Goldman kom revs allt upp igen.
Jag fick panik.
Jag ville ha bort honom!
Jag skickade de hotfulla meddelandena.
Jag brände upp Harrys bil.
Men han ignorerade mina varningar.
Jenny började bete sig underligt.
Hon var frånvarande efter att Nolas kropp hittades.
Jag frågade vad det var, men hon svarade inte.
En kväll när jag skulle in i badrummet...
...såg jag hennes bil köra förbi huset.
Jag blev så orolig för min lilla flicka.
Jag ville veta vart hon skulle.
16 JULI, 2008
Jenny! Jenny! Vad gör du?
Det här är vansinnigt! Sluta!
–Sluta! –Nej, pappa!
När Pratt hade erkänt övergreppen på Nola...
...hade han inget att förlora.
Jag såg att han höll på att bryta ihop.
En dag ringde han. Han sa att vi behövde prata.
Jag åkte för att träffa honom.
De har inget som binder dig till Nola förutom en jävla avsugning.
Det går över. Ta det lugnt.
Jag tänker inte möta Herren med det här på mitt samvete.
–Mitt liv är snart slut. –Mitt, då?
Du måste göra det som är rätt för dig.
Jag lämnar in den. En fullständig bekännelse.
Sen kanske jag kan få ro.
Hur hamnade pistolen och Nolas halsband hos Robert Quinn?
Jenny.
Hon trodde att om utredningen vändes mot oss...
...så skulle det vara kört.
Hon bad sin far göra sig av med dem.
Och ni lät honom få skulden?
Bara tillräckligt länge så att vi kunde lämna landet.
Jag visste att han skulle vilja skydda henne.
Och bilden?
11 NOVEMBER, 2008
Det var rena turen.
Kan du beskriva vad som hände den 30 augusti, 1975?
Stäng av det.
Jag var...
Jag undrar ibland hur mitt liv hade blivit utan Sommerdale.
Vilka vansinniga lögner.
Hur fick du reda på att jag inte skrev "The Origin of Evil"?
Hur fick du reda på det?
Det var Elijah Stern, faktiskt.
Det var tack vare honom.
–Hur många såna här har ni? –Nära 30, tror jag.
Så här börjar "The Origin of Evil." Med Nolas brev till Harry.
Han behöll alla brev som Luther hade stulit.
När jag såg breven insåg jag plötsligt...
...att du inte nämner en enda mås i boken.
Du lovade henne en på varje sida.
Boken du skrev den sommaren...
...som Nola maskinskrev, var "The Seagulls of Sommerdale."
"Söker du fortfarande svar så är den här boken sanningen."
"The Seagulls of Sommerdale", av Harry L Quebert.
Det är en opublicerad bok.
Han sa att Nola älskade måsar.
Vad menar han med att boken är sanningen?
Du utnyttjade mig när du bad mig bränna manuset.
Det var inte din handstil.
Bravo, Marcus.
Bravo.
Du skrev inte ditt mästerverk själv. Du stal det av Luther Caleb.
"The Origin of Evil." Jag förstod aldrig–
–varför en så vacker bok hade en så olycksbådande titel.
Och...jag skämdes för att fråga.
"The Origin of Evil" förstörde ditt liv.
Det räcker, Marcus.
Titeln handlade om dig.
Det första brevet som Nola skickade–
–när du försökte göra slut fick du aldrig.
Luther hade spionerat på er.
Han började skriva till Nola och låtsades vara du.
Han tog dina sidor för att studera hur du formade orden.
Han var konstnär och skicklig på att kopiera din handstil.
Han föreslog var hon skulle gömma breven–
–så att han skulle hitta dem först.
Han tog alla brev hon skrev innan du såg dem.
Han svarade gång på gång, alltid som du.
Under hela sommaren var det hennes korrespondens–
–med Luther Caleb som blev "The Origin of Evil".
Harry?
Hur kunde du göra nåt sånt?
Jag fick panik.
Jag kämpade med "The Seagulls of Sommerdale"...
...för att Nola trodde att den var så bra.
Sen dök Luther upp...
...med ett manus som han hade skrivit och bad om mitt råd.
20 AUGUSTI, 1975
–Hur är läget, Luther? –Kan jag be om en tjänst?
–Ja, kom in. –Okej.
–Vad kan jag göra? –Jag har skrivit nåt.
Det är en kärlekshistoria. Jag vet inte om den är bra–
–men jag undrar om du kan tänka dig att läsa den.
–Det gör jag gärna. –Tack.
Jag tog med det handskrivna manuset av misstag. Jag kan...
Nej, bara det är läsbart, så.
Jag läser allt, sen talar jag om vad jag tycker.
–Okej? –Tack.
–Det är...tack. –Visst.
Harry?
Harry? Harry?
"Min älskade flicka."
"I dag kom jag till vårt hus som jag ofta gör och jag måste erkänna..."
"...att jag betraktade dig på avstånd, i skuggan av skogen."
"Jag kände hur löven manade mig att gå till dig."
"Men jag höll mig gömd. Vissa saker får man inte göra."
Jag har ropat i 10 minuter.
Förlåt. Jag hörde dig inte.
Är det nya sidor? Jag kan maskinskriva dem.
Inte än. De är inte klara än.
Det var den vackraste bok som jag nånsin hade läst.
En otrolig kärlekshistoria, vår kärlekshistoria.
Invävd i de underbara bokstäverna.
Jag hade ingen aning om att de skrevs för Nola.
Att det var Nolas bokstäver.
Men själva berättelsen var så mäktig, så smärtsamt mänsklig.
Jag kunde inte förstå hur vacker den var.
Så du hävdade att den var din.
Ja.
Runt en vecka senare inträffade en olycka.
Jag fick höra att Luther var i bilen.
Jag hann aldrig ge tillbaka det...
Jag hävdade att det var mitt.
Jag kunde inte föreställa mig vilken framgång det skulle bli.
Det förstörde mitt liv.
Du lät dig anklagas för mord–
–hellre än att avslöja sanningen om manuset.
Hela mitt liv byggde på en lögn. Inser du inte det?
Jag har ingen aning om hur hon fick boken.
Det är enkelt. Han lämnade en version i hennes brevlåda.
Han visste att hon skulle rymma med dig.
Därför avslutade han boken med hjältinnans avfärd.
Boken slutade med ett sista brev där han önskade henne allt gott.
Han la en kopia av brevet i manuset–
–så att hon skulle läsa det.
Vad hände den 30 augusti, 1975?
"Det här handlar om föräldrar–"
"–som vägrade se sanningen om sitt barn."
"Det handlar om en man som av ren arrogans–"
"–förstörde livet för en annan man."
"Han plågades för alltid av det."
"Det handlar om en man som drömde om att bli författare–"
"–men som långsamt förtärdes av sin egen ambition."
"Det handlar om en svart Monte Carlo–"
"–som parkerades en bit från ett hus i ett lugnt område i Maine."
"I gryningen, den 30 augusti, 1975–"
"–fick Nola Kellergan sitt sista brev med ett paket–"
"–som hon trodde var från Harry Quebert."
Klockan 08.00
"Hon trodde att Harry hade ändrat sig och skulle överge henne."
"Hon blev nästan galen."
–Vad är det? –Jag kan inte berätta det.
Det är klart du kan. Du kan berätta allt för pappa.
–Jag är bara så ledsen, pappa. –Nola.
Släpp henne, David.
Hon förtjänar inte din kärlek. Inte efter det hon gjort.
Sluta, Nola. Sluta.
Jag ber dig, börja inte igen.
Din svaga, patetiska man.
Hon är sån här på grund av dig.
Nola... Jag ber dig.
Jag kan inte låta dig skada dig igen.
Ut härifrån, David!
Det är ingen fara, pappa. Det är mitt straff.
Kom hit, Nola! Kom hit!
–Nej, mamma! Snälla! –Du gör som jag säger!
Så här går det för flickor som dödar sina mammor.
"Hela dagen dånade musiken från garaget, men Luther rörde sig inte."
"Han släppte aldrig huset med blicken, han väntade på sin älskade."
"Han hade gjort henne illa."
"Han behövde träffa henne och be om ursäkt."
Klockan 18.00
"Klockan sex såg han henne klättra ut från sovrumsfönstret."
"Hon såg till att ingen såg henne."
"Sen började hon springa."
–Luther? –Gråt inte.
Jag ville bara säga att du inte ska gråta.
–Kan du skjutsa mig? –Givetvis. Hoppa in.
Kör till Goose Cove.
"Varken Luther eller Nola såg polisbilen. Travis var i tjänst."
"Varför hämtade Luther Caleb Nola? Travis tänkte kalla på förstärkning–"
"–men bestämde sig för att ta hand om Luther själv."
Han älskar mig inte, Luther. Jag trodde det, men det gör han inte.
Jag skrev breven, inte Harry. Jag menade inte att göra dig illa.
Jag förstår inte.
–Skrev du breven? –Ja.
Stal du mina brev till Harry?
Förlåt mig.
–Nej! Nej! –Släpp mig!
–Jag vet att du och Harry ska rymma.
Jag ville bara ta farväl.
Det betyder att Harry fortfarande väntar.
Vi ska fortfarande åka som planerat.
Kör mig till "By The Sea Motel", Luther. På Shore Road.
Du har sån tur, Nola.
Du och Harry... Du kommer aldrig att vara ensam.
–Stanna! –Det är Travis.
Kör fortare!
Du kan ta dig till motellet från stranden. Spring!
Spring, Nola!
Herregud.
–Svara, assistent Dawn! –Jävlar!
–Dawn här. –Mrs Cooper ringde.
–Jag har inte tid med mrs Cooper. –Hon såg en man jaga en ung flicka.
Jag kollar upp det.
Fan.
Är vi säkra nu?
Vi ska nog vänta lite här.
Jag tror att vi är säkra.
Klockan 19.05
Det är Travis. Ursäkta att jag stör.
Jag såg Luther Caleb i Sommerdale. Ja, igen.
Han var med Nola Kellergan. Det såg ut som om han inte släppte ut henne.
Jag är hos familjen Cooper. Hej då.
Ursäkta mig. Tack för hjälpen.
–Stanna här inne. –Okej.
Hur mycket är klockan? Jag ska träffa honom klockan åtta.
Tror du att jag kan gå nu?
–Gå. Jag stannar. –Jag lämnar dig inte.
Gå, gå. Spring till Harry.
Allt kommer att bli bra. Gå bara.
Adjö, älskade Nola.
–Vadå? –Där.
Där är idioten.
Var är hon? Var är Nola? Var är hon, din skitstövel?
Var är hon?
Släpp honom! Släpp!
–Luther? Luther? –Det var inte meningen.
–Ni dödade honom! –Nej, nej, nej.
–Vi trodde att han skadade dig. –Ni dödade honom!
–Nola! –Ta henne, för guds skull!
–Jag ser henne. –Var?
Hjälp! Hjälp!
Hjälp!
Skynda dig! De kommer! Ring till polisen!
Jag ringde tidigare om en flicka som blev jagad.
Hon är här och hon är skadad. Skicka nån snabbt.
–En polis är på väg. –Tack. Jag ser honom.
–Lägg ner den! –Vad händer, Travis?
Allt är under kontroll.
De mördade Luther Caleb!
–Travis? Är det sant? –Nej.
Lögnare! De dödade Luther!
–Vad fan gjorde du? –Hon visste.
Herregud. Vad har vi gjort?
Vi hade inget val. Det var hon eller vi.
Försiktigt.
Jäklar. De skickade säkert en till bil. Jävlar.
Jag tar hand om mrs Cooper. Jag säger att det var ett rån.
–Vart ska jag? –Vi gör oss av med kropparna sen.
Travis körde ut från stigen. Han jagades av en polisbil–
–som kallats dit efter mrs Coopers samtal.
Släpp inte in nån innan rättsläkaren är här.
Misstänkt bil vid Side Creek Lane. En svart Monte Carlo.
Jag tar det.
Vi tappade bort honom. Han kör mot Bangor.
–Varför stannade du här? –Han är inte här.
–Jenny sa att Quebert är i Boston. –Jag beordrade en vägspärr.
Fan, fan.
–Vad ska vi göra? –Jag måste tänka.
Lämna bilen här. Lås dörren.
Åk tillbaka till Side Creek Lane via genvägen.
Låtsas att du letade runt Coopers hus.
Jag återvänder till jakten. Vi tar kropparna sen.
Vänta! Du är blodig.
Klockan 22.00
Klockan 03.00
–Kom nu. Ta händerna. –Jag har dem.
–Ja. –Jag har dem. Var försiktig.
–Räkna till tre. –Ja. Gör det bara.
–Och väskan? –Jäklar.
Vi måste göra oss av med bilen och föraren tillsammans.
–Jag förstår inte. –Du vet klipporna nära Bradford.
–Ska jag köra igenom vägspärren? –Visa brickan.
Ingen stoppar dig utan orsak. Jag är inte långt efter.
Klockan 03.30
God kväll. Polisen i Sommerdale.
Jag följer upp en ledtråd.
Jag är inte så hoppfull, men man vet aldrig.
–En svart Monte Carlo. –Min frus.
Lite för vräkig för mig, men vad ska man göra?
Ja, jag har en också.
–Ha en bra morgon. –Ja.
Tack, sir.
Klockan 04.15
Vi pratar aldrig om det här. Det får vara olöst.
Den äldre damen blev skjuten av en inbrottstjuv. Flickan rymde.
–Varför inte skylla på Caleb? –Och blanda in Stern?
Du visste att hon var psykotisk.
Ja, jag gick till hennes far...
...trots att jag hade lovat att inte göra det.
Jag går snart till polisen.
–Det ska du nog inte göra. –Det gör jag!
Hur kan du låta din fru slå henne?
Min fru har varit död i nio år!
Jag förstår inte. Pastorn!
Pastorn!
Då förstod jag att jag var tvungen att skaffa hjälp nån annanstans.
–Var det därför ni skulle rymma? –Ja.
Jag skulle se till så att hon fick rätt läkare.
Jag skulle hjälpa henne att bli hel.
Varför berättade du inte om modern?
Jag var så arg på dig.
Jag tyckte att du hade svikit mig.
Jag ville att du skulle misslyckas med boken.
Om du begick det misstaget skulle ingen ta dig på allvar.
Därför sa jag att vår vänskap var över.
Du skulle aldrig ha litat på mig igen.
Skriv sanningen, Marcus.
Skriv sanningen om mig. Rätta din bok.
Skriv sanningen om Harry Quebert.
Adjö, Marcus.
Det ryktas om en ny bok.
Ja, det stämmer. Du måste läsa den.
Jag tror att du känner igen dig själv.
–Får jag läsa nu? –Inte en chans.
Jag visste det. Är den dålig vill jag ha pengarna tillbaka.
Nej, Goldman erbjuder inga pengar tillbaka.
Jag gillar vad du gjorde med huset.
Intressant att göra det till ett hus för författare.
Jag kanske kan hjälpa dem att tro på sig själva–
–som Harry aldrig kunde göra.
–Såg du "New York Times" i dag? –Nej.
"The Seagulls of Sommerdale" är en bok som måste läsas.
–"Luther Caleb..." –Ja.
"...som felaktigt anklagades för mord var en skicklig författare–"
"–som aldrig uppmärksammades under sin livstid."
Luther Caleb. Otroligt.
"Den enastående romanen visar hur Harry Quebert..."
"...inspirerades av Nola Kellergan att skriva "The Origin of Evil."
De skrev båda mästerverk. Nu får i alla fall Luther ett erkännande.
Det är inte bara polisen som kan skipa rättvisa.
Får jag behålla den här?
Om Harry hade litat på sig själv skulle inget av det här ha hänt.
–Gå försiktigt. –Du räddade honom.
Vad ska du göra nu?
Jag väntar bara på inspiration.
Jag är livrädd, men det är en författares lott.
–Vi ses. –Ja.
"I en subtil spegling av själsliga plågor–"
"–ger romanen oss en mäktig kärlekshistoria–"
"–som är både förödande i sin skörhet och upplyftande i sin naivitet."
"Det är ett mästerverk skriven av en enastående talang."
"Mr Calebs död för nästan 30 år sen är en stor förlust för litteraturen."
"Men tack vare nutidens hyllningar blir han inte bortglömd."
To our friends: Gotfrid, Ragnar & WTC-SWE Fixed by: Balkan BoyZ