Маркос Дальґо Алонсо.
-Ласкаво просимо. -Ласкаво просимо.
Джоел Кастеяано Солер.
Ласкаво прошу.
Дякую.
Ласкаво прошу.
Хлоя Іварра Сільва.
Ласкаво прошу.
-Дякую. -Ласкаво прошу.
Чудово. Вітаю всіх.
Тепер ви повноправні члени «Алюмні».
ЕЛІТА
-Мені шкода. -Тобі зовсім не шкода, Джоеле!
Ти егоїстична сволота!
Богом клянуся,
ти довіку про це шкодуватимеш. Присягаюся.
Маєш кепський вигляд. Щось не так?
Та все не так.
Чим я можу допомогти?
Я дуже сумую за татом, Луїсе.
Він не бере слухавку,
а якщо бере, одразу кидає. Якщо чесно, я хочу його побачити.
Хочу вибачитися, сказати, що він мав рацію,
і попросити допомоги, бо я більше не можу.
Хочеш сімейний візит?
Будь ласка.
Ісо, в його в'язниці правила не дозволяють відвідини.
Що ти хочеш натомість?
Ні, тоді ти будеш винна мені дві великих послуги.
Усе одно кажи.
Замовити їжу в номер?
Так, слушна думка.
Але одягнися. Ти не можеш бути в піжамі.
Роздягнися, прийми душ, переодягнися. Не знаю.
Причепурися. Це особлива вечеря.
Ти зможеш влаштувати все з батьком?
Зроблю, що зможу. Це я обіцяю.
І всміхнися, жінко.
Ти гарніша, коли всміхаєшся.
Давай, біжи в душ.
Я вже піду. Маю зустріч з Вірхінією.
До речі,
завтра твоя перша подія в «Алюмні».
І ще, я забув.
Я залишу це тут, добре?
Що це?
Твій внесок.
Тобто? Є внесок?
Так, Джоеле. Звісно, є внесок.
Треба оплачувати заходи, поїздки, симпозіуми…
Це лише прикриття для розваг за кордоном.
Технічне обслуговування і бла-бла-бла.
Дві тисячі євро. Ти, бляха, жартуєш?
-Ні, а що? -На місяць?
Тисяча на місяць і ще тисяча на завтрашню подію.
І це ще дешево.
Екторе, я ночую тут, працюю офіціантом.
У мене і ста євро немає.
Тому ми не беремо стипендіатів.
Гаразд. Я подбаю про твої витрати.
Ні хріна. За школу вже заплатив мій…
Твій…?
Іван.
Мені хвилюватись?
Ні. Я не хочу залежати ні від нього, ні від тебе, ні від будь-кого.
Вважай це позикою.
Коли я поверну гроші? І як?
Як тобі таке?
Скажімо, завтра буде змагання за великий приз.
Внески, додаткові внески і все, що в банку,
зазвичай іде на благодійність.
Тож якщо я виграю, а я завжди виграю, віддам його тобі.
Уже даєш мені милостиню?
Джоеле, з таким призом ти можеш забути про внески, оплату за навчання
і багато про що на довгий час.
Доцю, ти не уявляєш, як я тобою пишаюся
і як я радію.
Ти тепер разом з Кравіцами.
Кави? Дієтичної коли?
Його поведінка природна.
Ти кинула його у вотсапі.
Знаю.
Але так було найкраще.
Напевно, він був сам удома
у безпечному місці, де міг відреагувати так, як треба.
-Звісно, доцю. -Так.
Молодь зараз надто тактовна…
Кого вже чорти принесли?
-Візьми мені щось в автоматі. -Що таке?
Пусте. Один причепа хоче мене бачити. А я його — ні.
Капучіно. Дякую.
СТО ТИСЯЧ ЄВРО У БАНКНОТАХ ПО 50, У СПОРТИВНІЙ СУМЦІ
КАМЕРИ СХОВУ
Маєш гарний вигляд, тату.
А ти надто худа.
-Дурниці, зовсім ні. -Це правда. Ти не їси.
Ну…
Як ти?
Препаскудно.
Якщо чесно, доволі погано.
Я думав, ти сильніша.
Що тебе ніхто не зупинить і не зламає.
Що ти вірна донька.
Тату, пробач мені.
Так, вибачення мене звідси не витягнуть.
Мене витягне лише те, про що я тебе попрошу.
Я зроблю все, що захочеш.
Пам'ятаєш Сібрана?
Ні, а хто це?
Ти сто разів його бачила. Але ж ти зациклена на собі.
Будь ласка. Ми кілька разів з ним співпрацювали.
І, скажімо, ми винні йому купу грошей.
Багато — це скільки?
-Багато. -А «ми» — це ви з мамою?
Ні, ми втрьох: мама, ти і я.
Бо тепер ти власниця.
Я хочу, щоб ти продала все Сібрану, байдуже, яку ціну він запропонує.
-Я нічого нікому не продам. -Продаси.
-Це безглуздо. -Ти це зробиш.
Погоджуйся на все, що скаже.
Бери гроші і швидко внось за мене заставу.
Це твій пріоритет. Забудь про порятунок бізнесу.
Твій пріоритет — внести заставу
і витягнути мене, щоб ми втрьох поїхали далеко, в Аргентину.
Так, будь ласка.
Це єдине місце, де я колись,
можливо, забуду, як моя донька мене розчарувала.
Тату, ти драматизуєш. Я все виправлю.
-Віддам борги, заплачу Сібрану… -Ісадоро…
Зароблю грошей…
Ісадоро! Ти мене не слухаєш.
Не сперечайся.
У мене мало часу.
Тату, про що ти?
Звідси одразу їдь до Сібрана
і зроби те, що я попросив.
Ні. Чекай.
Я маю багато що сказати.
Невже я справді таке розчарування?
Бувай.
Любий. Любий, послухай.
Чекай, скажи щось. Як ти?
Сука!
Кляте стерво!
Привіт.
Я мама Хлої.
Ти мені когось нагадуєш.
-Ти ж знаєш мою доньку? -Так.
-Ага. -Чим можу допомогти?
-Я шукаю декого. -Пані.
Типу, чорненького хлопчину.
Ну, не «типу».
Далмара?
-Долмара? -Далмара.
Вибач, завжди плутаю імена.
Тим паче екзотичні.
-Так. -Він удома?
Має бути. Я бачила, як він заходив.
Я не бачив, але… Далмаре!
Тебе шукає мама Хлої.
Привіт.
Прогуляємося, красунчику?
Я маю дещо розповісти тобі про Хлою.
Я вже йду. Залишу вас удвох.
-Добре. -Ні, Омаре, чекай.
-Рада знайомству. -Не йди.
-Гарного дня. -Тобі лист прийшов.
Бувай!
Тут іще хтось живе?
Упевнений?
Можна мені склянку води? З льодом.
Що вам потрібно?
Облиш формальності.
Ти ж мене шантажуєш.
Ти боїшся поліції, Далмаре?
Що?
Я теж боюся.
Якби поліція побачила те відео, вони б подумали, що я
причетна до того, що сталося з Раулем.
А це не так. Упевнена, ти зрозумієш.
Це наче…
Це якби я взяла цей ніж…
І порізалася.
Пішла б у відділок і сказала, що це ти.
Кому вони повірять? Скажи.
Білій іспанці певного віку…
чи…
Треба ще щось казати? Правда ж, ні?
Ходімо, золотце.
Поверни мені гроші, гаразд?
Ми забудемо про відео, про всі ці нісенітниці
і житимемо, наче нічого не було.
Що скажеш?
Бувай.
ІММІГРАЦІЙНА СЛУЖБА
МІСЯЦЬ, ЩОБ ПОКИНУТИ КРАЇНУ
Може, зустрінемося деінде?
Лише на секунду. Ходімо.
-Ще одна відмова у позиці. -Не можу повірити, чуваче.
Усі банки змовилися не позичати мені гроші?
Хочеш склянку води?
Ні.
Тоді продай тому другу родини. Сімбелю?
Сібрану? Не можу.
Знаєш, як це — розчаровувати батьків?
Я мусульманин і я ґей. Я знаю.
Це правда. Вибач.
Чуваче, я маю врятувати свій бізнес
і втерти носа батькам.
Я маю це зробити.
Он як?
Так.
Як?
Гей, ні. Іди до мене.
Ходи.
Не показуй людям своїх сліз.
Я не буду плакати. Але я більше не можу, Омаре.
Ти ж найліпша подружка Івана?
Хіба він не допомагає нужденним?
Не можу. Я згорю від сорому. Це купа грошей.
Для цього й потрібні друзі.
Чуваче, ти розумієш, у що лізеш?
«Алюмні» — це жменька фашистів.
Моя сестра їх знає. Вони погань.
Мені начхати.
Начхати, що ти у фашистській секті?
-Я роблю своє. -Що саме?
Будую зв'язки.
Це тобі не по кишені.
Ну, я щось придумаю з внеском.
Я завжди це роблю.
«Лас-Енсінас» теж мала б бути кроком у гарне майбутнє, та поглянь на мене.
Будь реалістом.
У твоєї сестри все чудово.
Правда ж?
Атож.
Ти раптом заціпенів.
Буду вдячна за відповідь, якщо можливо.
Це багато.
Знаю.
Тобто, Ісо,
якщо я позичу стільки грошей,
пообіцяй, що віддаси борг мені першому.
Не іншим позикодавцям, до покриття витрат
і задовго до отримання прибутку якщо він буде. А я в цьому сумніваюся.
-Що? -Слухай.
Спершу заплатити мені.
Потім — решті.
Покрити витрати.
І отримати прибуток.
Будь-який прибуток буде розділений,
але сумніваюся, що він буде.
Не довіряєш мені.
-Довіряю. -Ні. Не можу повірити.
Довіряю, але недавно впала кабіна.
І що з нею, Іване?
Є поліцейський звіт?
Я мала всі папери. Ну, впала. Не пощастило.
Таке життя, що тут скажеш?
Не можу повірити.
Тато, мама, найліпший друг. Мені ніхто не довіряє.
-Я довіряю, але… -Забий, Іване. Дуже тобі дякую.
Я попрошу принести рахунок. Хрін тобі, а не знижка.
Пупсику?
Що?
Ти ж говорила із Сібраном?
Що?
Ні. Зрештою не поговорила.
Що означає «зрештою»?
Я знайду інший вихід, мамо.
Перестань! Послухай мене хоч раз у житті.
Твій тато сказав тобі продати все Сібрану,
і ти це зробиш. Ти мене чуєш?
-Мамо, я не… -Ми витягнемо тата з в'язниці.
Куди ти, примхлива нікчема, його запроторила.
Знаєш, що ми зробимо? Негайно подзвонимо Сібрану.
Ти поговориш з ним, щоб я чула. Бо до тебе, бачу, не доходить. На.
Привіт, Сібране. Як справи?
Ні, це Ісадора, її донька.
Навзаєм.
Це твоя пропозиція?
-У мене в банку більше. -Це і мінус борг — і ми квити.
-Я маю внести заставу за батька. -Це не обговорюється: так або ні.
Скільки ми винні?
Ні.
Я надто довго давав час твоєму батьку. Тобі не дам.
Ти маєш вирішити сьогодні.
Так? Зайнято!
Паскудство…
Та бляха-муха! Всі одразу вирішили посцяти?
ЧОЛОВІЧА РОЗДЯГАЛЬНЯ
-Що таке? -Джоеле, як ти?
Добре, а ти?
-В нормі. -Я радий.
Щодо події в «Алюмні», це правда?
А ти звідки знаєш?
-Хлоя розповіла. -І дарма.
Ні, брешу. То була не Хлоя.
Хлоя сказала Соні, бо хотіла, щоб Ерік знав.
Але Ерік з нею не розмовляє, тож йому сказала Соня.
Зі мною Ерік теж майже не розмовляє,
але цього разу все розповів.
То це правда?
Ніко, те, що відбувається в «Алюмні», там і залишається.
-Отже, так. Де це буде? -Не скажу.
Але від призу ти очманієш.
-Сказати, який? -Авжеж.
-Але нікому не кажи! -Не скажу!
Що ти робиш?
Іду з вами.
Сонце, тобі не можна.
Чекай.
Чого тобі?
Хочу взяти участь.
Що?
-Я не… -Вона мені не казала.
А хто тоді?
А я хіба знаю? То можна чи ні?
Не можна.
Лише для «Алюмні». Вибач. Бувай!
А якщо я дам тобі частку «Ісадора Хаус» як оплату?
За участь? Відсоток?
Що ти верзеш? Ти здуріла.
Заткнися.
Побачимо, Ісо.
Гаразд. Продовжуй.
Якщо виграю, заберу собі приз.
Якщо програю, віддам тобі частку «Ісадора Хаус».
Свій клуб-банкрут?
Це більше, ніж просто клуб.
І ти його врятуєш. Хіба ти не найкраща в усьому?
Ходімо.
Зараз підійду.
Фашистський форсаж.
Не поцілуєш мене на щастя?
Спершу маєш заслужити.
Ану йди сюди.
Ісо.
Ти серйозно?
Не задовбуй. Я все одно це зроблю.
-Ти не вмієш водити. -Я чудова водійка.
Коли їздиш в магазин, не на таких перегонах.
Ти розіб'єшся.
Мені не так багато втрачати.
Чорт!
Іване! Іди сюди.
Туди, назад і знову туди.
Переможе той, хто фінішує першим.
Дівчата, готові?
Хлопці, готові?
За три…
дві…
одну!
Джоеле, не кажи «руш»!
Що?
Ісо!
Руш!
Ісо!
Давай!
-Чому ти тут? -Дратуєшся, що я не через тебе?
Вона не вміє водити! Вона розіб'ється!
-Це її рішення. -Ти такий егоїст!
Я? Я егоїст?
Що?
Якби я прийшов до тебе, ти б не цілувався з Ектором?
Ви разом?
Джоеле!
Ісо!
Іване!
Чорт, Іване!
Джоеле, йди!
Ні…
Відійди!
Джоеле, послухай. Поглянь на мене.
Іван?
Ну ж бо, вставай.
Давай.
-Можеш? -Так.
Ходімо.
Чекай, дай допоможу.
Як ти?
Тихо, тихо.
Поглянь на мене.
Ти в нормі?
-Так. -А ти?
Ти в порядку?
-Здається, так. -Супер.
Поговоримо про справи?
-Що, пробач? -Не з тобою.
-Які справи? -Твої. Ти винна мені свій бізнес.
Про що ти?
Вона винна мені частку свого клубу за участь.
Цього…
не може бути.
-Я не з тобою говорю. -А доведеться.
Бо «Ісадора Хаус» належить мені.
Що?
Учора Іса продала його мені.
Не знаю, чому вона пообіцяла тобі те, що їй не належить.
Він на мені, тож говорити доведеться зі мною.
Ти в боргу перед «Алюмні».
І я запевняю, ти заплатиш.
Дякую.
Ненавиджу їздити в цю діру.
Добре, що все скінчено.
-Коли ти підпишеш угоду? -Угоди не буде.
-Як це? -Він пропонував якусь хрінь.
-Що сказав батько? -Байдуже.
Та я не могла на це погодитися.
Це майже як йому заплатити. І на заставу не вистачило б.
Він сказав, враховуючи борг тата…
Він казав про борг?
Говорив тільки про це.
Що ще він сказав, Ісадоро?
Чекав від мене відповіді вчора.
Хочу побачити чоловіка!
-Я терміново маю його побачити! -Пані.
-Не чіпайте! -Заспокойтеся.
-Прошу. -Мені треба до чоловіка.
Прошу, його звати Мартін Артіньян.
Прошу, відведіть мене, це терміново.
Роберто! Роберто, що таке?
Не чіпай!
Мамо, що відбувається?
Ні!
Ні. Вони його вбили.
Вони вбили твого батька.
Вони вбили його.
Ти вбила його.
Примхлива наркозалежна сука! Ти вбила його!
Ти його вбила! Ти найгірше, що зі мною сталося.
Найгірше!
Мій бідний Мартін…
Думаєш, я боюся, що ти коп?
Га?
Ти мені погрожуєш?
Знаєш що?
Я не чекатиму, поки ти послухаєш.
Такі гади, як ти, заслуговують мало не на смерть.
І зруйную тобі життя і зроблю це просто зараз.
Переклад субтитрів: Надія Сисюк