Lottofebern sveper genom området.
Golden State har tidernas högsta vinst-
- så LA-bor överallt skyndar för att köpa lotter i sista minuten.
- Ge mig en vinnare nu, Ray. - Det här känns bra.
- I dag blir vi båda vinnare. - Ni hörde honom.
NI kan bespara er besväret för jag har vinnarlotten här!
Lycka till!
Snälla Gud, uppfyll bara den här önskningen.
Bara den här.
Ur vägen!
- 112, vad gäller saken? - Nån hoppade och landade på bilen!
- Var är ni, frun? - I hörnet av fjärde och...
Vänta lite. Herregud, han lever! Han lever!
Barry Johnson, 57. Han fick visst en livskris efter lunchen.
Han kastade sina pengar från taket och hoppade efter.
- Han föll 20 våningar och levde. - Hur är det möjligt?
Vi har även några åskådare med mindre skador.
Stationschefen avgör hur vi gör med dem.
Tillförordnad. Tills Bobby kommer tillbaka.
Det kan du ju intala dig, Buck. Då så. Jag tar ryggbrädan.
Visst, ja. Jag är chef. Hen och Eddie, ta honom.
Buck och John graderar småskadorna. Jag hämtar plåtsaxen.
Barry, jag ska ge dig något mot smärtan.
- Men du kommer att känna den. - Söv mig!
- Du måste vara vaken. - Komplicerat brott på båda benen.
- Han har kontroll över tarmen. - Så bra för mig.
Det är positivt. Då är nog ryggraden oskadd.
- Såg du fallet? Hur landade han? - Med fötterna först.
Jag lyckades inte ens med det. Men morfinet är skönt.
- Ska vi ringa någon? - Frun drog, ungarna hatar mig.
Min ende vän stämmer mig. Nästa gång dyker jag.
- Varför kastade du ut pengarna? - De förstörde mitt liv.
För ett år sen trodde jag de skulle lösa allt. De fördubblade problemen.
- Vad hände för ett år sen? - Jag vann på lotto.
Var försiktig med vad du önskar dig.
Se på honom. Det känns som om jag vann på lotto.
- Vår son verkar lycklig. - Han föddes lycklig.
- Jag vet inte varifrån han får det. - Från mig.
Dig? Herr Grubblare?
Jag hoppas att han får din intelligens.
- Min skönhet räcker inte. - Den var bra.
Han älskar att ha dig här. Det gör vi båda.
Eddie, vad är det vi gör?
- Vad menar du? - Jag måste få veta vad du vill?
Jag vill ha det här.
En fin dag på stranden med min son och hans mor.
Så är det allt jag är för dig? Christophers mor?
Det är bra om det är så. Men jag måste bara få veta.
Shannon, jag vet inte.
De senaste månaderna har varit bra. Väldigt bra. Jag vet inte.
Jag väntar bara på ett tecken. Något som visar vad jag ska göra.
Jag tror att jag kan vara gravid.
- Hej. - God morgon, kapten.
- Tittar du till mig, inspektör? - Nej, jag avundas dig ledigheten.
Ledighet? Jag ska inleda ett projekt så storslaget -
- att jag inte hinner tänka på något så obetydligt som mitt livs karriär.
- Jaså? - Ja, jag ska planera vårt bröllop.
- Men jag bestämmer inget utan dig. - Välj allt du.
Förutom klänningen. Jag behöver bara dig och barnen.
Ordna resten du.
Fördelen med suspenderingen är att jag kan fokusera här.
Och göra tillfälligt värdigt bruden.
Om du snackar med utredarna så så är du inte suspenderad länge.
- Jag älskar dig, inspektör. - Och jag älskar dig.
- Hej. - Stör jag? Då säger du väl det?
- Nej, du stör mig inte. - Bra. När kommer du tillbaka..
- Jag vet inte om jag gör det. - Det är oacceptabelt.
Vi måste häva suspenderingen.
Jag kanske kan prata med brandchefen?
- Du kan du också bli suspenderad. - Vi behöver dig, Bobby.
Stationen funkar inte utan dig.
- Har vi uppställningar nu? - Knip igen, Buckley.
Efter två skift? Jag trodde en vän skulle funka bättre som chef.
Chimney är min vän. Tf. stationschef Han är ett monster.
- Dagens ord är slangunderhåll. - Jag drar.
- Han är bara grundlig. - Grundlig eller maktgalen?
Det är inte den bästa metoden.
För en vecka sen var han en av er. Nu ansvarar han för er alla.
- Det är en anpassning för alla. - Hur länge ska vi anpassa oss?
För "ansvarige Chimney" ger mig spader.
Den ska ligga tajt och fint med en ren linje. Ser du, Buckley?
- Ja. - Det är inte bra.
- Han är inte du, Cap. - Det kan ni inte vänta er.
Säg det till honom.
Det här är skakad biff, eftersom man skakar den.
Det brinner... det brinner.
Backa, Chim!
Vad blir det till middag?
Lugna er. Det räcker till alla. Nu kan vi tänka på slangträningen.
118. äter som en familj, även om det är usel pizza.
- Sitt ned, Diaz. - Det ska inte upprepas.
Jag satt bara där. Mållös.
- Det är försteåeligt. - Är du säker på att jag inte stör?
- Det går bra. - Jag vet inte, Cap.
Ännu ett barn? Är vi redo för det?
- Var ni redo för det första? - Nej, men...
Jag älskade henne men var inte redo för äktenskap.
Om ni skaffar ett barn till så fixar ni det.
- Vi vet ju att du är en bra far. - Men kan jag vara en bra make?
Det är frågan. Men är du redo att ställa den?
Det är bara en dum dans. Jag borde inte ens gå.
Försök att bjuda ut henne
- Tänk om hon skrattar åt mig. - Jag var nervös inför din mor.
- Du har en brandbil. - Ja, eller jag hade det.
- De hatar mig! Allihopa! - Nej, de hatar dig inte, Chim.
- Stör jag? - Nej då.
När brandchefen bad mig ta över verkade det roligt.
Köra med dem en stund. Låta Buck tvätta min bil. Vad kan bli fel?
- Förutom allt! - Det är inte lätt att vara chef.
- Kan jag gå från chef till vän? - En god chef kan göra både och.
- Jag klarar inte av det. - Du klarar det.
Tänk inte på att vara deras vän. Det är du redan. Du känner dem -
- och vet vad de kan. De litar på dig. Så lita på dem och dig själv.
Pressa dem inte. Led dem.
Vi har många rundturer här men det är inte ofta -
- vi träffar South Pasadenas skolmästare i bakverksförsäljning.
Ja!
Vem vet skillnaden på behandlad och obehandlad kakao?
Jättebra.
Kakaobönorna körs genom en kvarn så att de smälter.
Mr Dubraunski? Går det bra att vara här?
Är det inte som för en alkoholist i ett destilleri?
Jag gick inte ned 90 kg genom att vara en skör blomma.
- Det var ren viljestyrka. - Det beundrar jag.
Och jag ville inte höra ungarna kalla mig "Dufetstein" längre.
Barn, kan vara så grymma. Särskilt de begåvade.
Då så. Vem är redo för några smakprover?
Varsågoda. Ta ett smakprov. Bara ett var.
Vår chokladlikör, den är alkoholfri, lärare...
...hålls uppvärmd till 43 grader.
De som provar för första gången säger att den är helt unik.
- Det är gott. - Mumsigt, eller hur.
Kasta era koppar så ska vi gå till förpackningsrummet.
Jadå!
- 112, vad gäller saken? - Vi är i Seymores chokladfabrik.
En kollega drunknar i mörk choklad! Han är SO-lärare! Skynda er!
Vi försökte dra upp honom men han kämpade så att han sjönk djupare.
Chokladen är landets fylligast men det gör den även tyngst.
- Hur känns det där, sir? - Varmt!
Vi fick lämna värmen på för att den inte skulle stelna.
Då hade vi fått mejsla loss honom. Då sätter vi igång!
Trycket mot kroppen saktar ned cirkulationen.
Då drar vi upp honom. Kan du få upp händerna ovanför ytan?
Okej, vi får ta tag under armarna.
Okej, redo. Drar vi på tre? Ett, två, tre.
Ett, två, tre!
Jag har dig!
- Vad är det som händer? - Fysik.
Ni skapar en lågtrycksficka som drar ned när ni drar upp.
- Så det är som chokladkvicksand? - Vänta lite.
Hen, ta bort masken från en syrgastank, spara slangen.
- Det köper oss lite tid. - Tid för vad?
För mig att få tänka.
Ta honom, ta honom!
Här, bit i slangen så att du inte tappar den.
Vad gör vi nu, kapten?
- Sprang kaptenen iväg? - Han gick åt det hållet.
- Andas! Andas! - Se upp!
Fortsätt att andas. Andas.
- Vad i helsike? - Kakaosmör.
Det sänker viskositeten på chokladen. Vad? Rör om!
Okej.
Fortsätt! Det funkar! Här kommer han!
- Dra, dra! - Fortsätt att blanda!
Jag ljög. Jag har ingen viljestyrka. Jag opererade mig.
- Snabbtänkt, Cap. - Imponerande.
- Du visste inte om jag klarade det. - Du ringde Bobby, eller hur?
Jag gick ned till... Jag slog på ...
Han är kock. Ett bra befäl använder alla sina resurser.
Det är inte fusk!
- 112, vad gäller saken? - Sänd hjälp till Pinecrest 225!
- Min bror tänker begå självmord! - Tala långsammare, frun.
- Hur var adressen? - Pinecrest Lane 225!
Min bror ringde för att säga adjö! Skicka någon!
Polis är redan på väg. När ringde han och var är ni?
För några minuter sen. Jag förstod inte först.
Sväng! Flytta på dig! Jag hinner inte fram! Han är ensam!
Poliserna är snart framme. Nu måste vi få hem dig tryggt.
Andas djupt. Lugna ned dig.
- Vad heter du? - Nicole.
Hej, Nicole. Jag heter Maddie. Vi tar dig igenom det här.
- Vad heter din bror? - Sam. Foster.
- Är Sam mentalt sjuk? - Han är bipolär.
Typ 1. Han bytte medicin för några veckor sen. Jag vet inte mer.
- Några tidigare självmordsförsök? - Mer än en gång.
Vad sa han när han ringde?
Att han älskar mig och att han är ledsen men han orkar inte mer.
- Har det varit så här länge? - Sen college.
Jag trodde att den nya medicinen funkade! Han verkade bättre.
Jag hade aldrig lämnat honom om... Herregud!
Jag borde inte ha gått ut!
Nicole, det här är inte ditt fel.
Tänk inte ens på det nu.
- Fokusera på att hjälpa Sam. - Visst. Förlåt.
Nej, det är ingen fara. Jag vet att det är otäckt.
- Har Sam varit våldsam? - Inte mot andra människor.
Bara mot sig själv.
- Verkade han okej tidigare? - Ja, vi åt frukost.
Han sa det var en bra dag. Jag trodde honom. Jag var tvungen.
Det var så länge sen han mådde bra. Vi kunde andas ut i en timme.
Jag är här! Jag kommer in på min gata.
- Är du vid ditt hus? - Jag är där. Jag ser polisbilar.
Varför är de så många?
Nicole?
Hej, hur är din dag?
Ofärdig.
För att du är mitt i skiftet? Eller nåt annat?
Du vet när man är mitt i ett nödläge och hjälper någon?
- Sen kommer hjälpen och... - ...de lägger på.
Och man får aldrig veta hur det gick. Undrar du aldrig?
Hela tiden. Du kan titta på rapporterna men jag avråder dig.
Om du inte läser dem så vet du inte. Då har du hopp.
- Hopp om vad? - Att alla överlevde.
Här uppe har jag aldrig förlorat någon.
Som sjuksköterska hade varje person en början, mitt och ett slut.
Och man var där och såg allt.
Man lade inte på och gav ansvaret till någon annan.
- Sånt är jobbet. - Men om man inte är där...
...och inte vet hur det slutar hur vet man då...
- ...att man gör nytta? - Det vet man inte.
Det är därför inte alla klarar det här. Men jag var säker på dig.
Jag lämnade inte sköterskeyrket. Jag lämnade Doug.
Det här var en reservplan. En säker plats där jag var en röst...
...utan att bli sedd.
Men Doug är... Han är borta nu och jag är fri...
Att göra vad? Vad vill du göra?
Jag önskar jag visste det.
God kväll.
- Pioner! Som varje år. - Glad bröllopsdag.
- Glatt 25-årsjubileum. - Jag vet.
Roberto ger oss bordet längst fram.
- Ska vi äta på Robertos? - Vi äter alltid där.
Förlåt mig, älskling. Vill du att jag ska boka nåt annat?
Önskningar är för lättlurade. Kom hit!
Hämta nycklarna så öppnar jag dörren.
Ned.
Du kan visst fortfarande överraska mig?
Ta reda på när de kommer hit.
En brevbomb. Frun är illa däran men i ett stycke.
Bombgruppen är fortfarande på väg.
- Uppfattat. Sätt fart! - Hon andas inte!
- Hon svarar inte. - Trumhinnorna är spräckta.
Då vänder vi henne!
- Eddie och jag klarar det här. - Svag andning. Pneumotorax.
Om vi inte sänker trycket så kvävs hon.
Vi har regler efter angrepp. Du är befäl.
Och den mest erfarne sjukvårdaren. Kateter, 10 mm.
Det kan finnas en bomb till. Flytta alla andra.
- Finns det någon annan i huset? - Nej, säg att hon klarar sig.
Vi skulle bara ut på middag! Jag har biljetter till Fiji!
Du kan säga det själv senare, jag lovar.
Tejpa henne. Klart.
Tejpa henne.
Då flyttar vi henne.
- På tre. - Tre, två, ett.
Jag är här, älskling. Jag är här.
Jag älskar dig.
Vi åt just lunch med din mormor.
- Hola! - Hola.
- Och nu ska vi få... - Glass!
Glass! Jag avundas dig inte jobbet att lägga honom i kväll.
Säg inte "vad var det jag sa" när jag ringer och klagar.
Jag lovar. Jag älskar dig.
Och jag älskar dig.
- När står bröllopet? - Vi är redan gifta.
Vänta lite. Vi behöver väl inte gifta oss igen?
Prata med Bobby. Han kanske kan fixa rabatt.
Sue, förlåt. Jag vet att du är på väg ut.
Don hämtar mig. Han är alltid sen. Oavsett hur många klockor han får.
Jag kan inte ta extraskiftet på fredag.
En avtalad tid på morgonen ändrades till eftermiddagen.
Ingen fara. Nån annan kan ta det. Ha en bra kväll.
Det är en jobbintervju.
Det känns bara så konstigt att dölja det.
Så du har bestämt dig för att lämna oss?
Josh berättade om samtalet.
I åratal hade jag ingen röst.
Nu när jag har det känns det så obetydligt.
Du underskattar dig själv och det du bidrar med här.
Tack, men här är jag bara den som skickar hjälp.
Jag måste återgå till att vara den som ger hjälp.
Hallå.
Eddie, jag älskar såna.
Är det en "Forrest Gump" -referens? Livet är som en chokladask?
Livet är faktiskt som en tunna med smält choklad.
Ibland faller man ned i den.
Den drar ned en men det är varmt.
Och det är... Det är sött.
Det är en väldigt märklig liknelse.
Jag blev så glad när du kom tillbaka in i våra liv.
Jag visste att Christopher hade saknat dig men...
...jag insåg inte hur mycket jag hade saknat dig.
- Eddie, jag... - Snälla, jag måste få säga det här.
Vi var så unga den första gången. Unga och inte redo.
Men vi fick vår fantastiska unge.
Att vara hans pappa har varit den min största glädje.
Den lille killen har lärt mig mer om att vara man än kriget kunde.
Du är en bra pappa. En fantastisk pappa.
Om jag är det så är det för att han förtjänar det.
- Ja. - Han förtjänar sin mamma också.
Han älskar sin mamma. Och det gör jag också.
Jag vill att vi ska bli en familj igen.
Jag bad om ett tecken och jag fick ett.
- Jag är inte gravid. - Vad?
Jag är inte gravid. Mensen var bara försenad.
Så jag fick panik. Och skrämde upp dig. Förlåt mig för det.
Det är väl en lättnad?
- Det förändrar ingenting. - Det gör det för mig.
Vad?
Jag skrev ett brev för några år sen. Precis efter att jag stack.
Eller efter att jag inte kom tillbaka.
Till Christopher, för att förklara varför jag inte kunde vara där.
Jag antog att om jag aldrig hittade tillbaka av någon anledning...
...så skulle han vilja ha svar. Och han behövde få veta -
- att det inte var hans fel.
Att hans mor inte stack för att hon inte älskade honom. Tvärtom.
Men jag skickade det aldrig.
När jag fann att jag inte var gravid så tog jag fram och läste det.
Jag vill aldrig bli tvungen att skicka det.
Varför skulle du göra det?
För att om jag gör det här igen innan jag är redo...
...så får jag ingen andra chans.
Jag får inte svika honom igen. Eller dig.
Och det tänker jag inte göra.
Jag lär mig fortfarande att vara någons mor.
Efter det kanske jag kan lära mig att vara någons fru.
Vi är fortfarande gifta.
Jag tycker att vi bör skiljas.
- Så bra att du kom. - Jag är alltid kaffesugen.
- Minns du ditt första samtal? - Allergichock av skaldjur.
Minns du det första jag lärde dig?
- Ja, att lyssna. - Okej. Toppen.
Gör det nu. Sue och jag satt i telefon länge igår -
- för att hitta ett sätt att visa vilken skillnad du gör.
- Jag är glad att ni pratar... - Inte med varandra.
"Vi klarar det här tillsammans."
- Nicole? Är Sam... - Han mår bra.
Polisen kom fram i tid och jag kom levande fram. Tack vare dig.
Din röst gjorde att jag kunde koncentrera mig. Gav mig hopp.
Din röst räddade mitt liv trots att jag inte hörde den.
Jag var medvetslös och skulle föda.
Det var direkt efter jordbävningen. Jag var döende.
Det var vi båda två.
Du sa att hjälpen inte var på väg.
Det borde ha skrämt mig men din röst var så lugn.
Du hjälpte oss på ett helt oväntat sätt.
Samma här. Tack vare dig kom jag hem till jul.
- För att du sa att jag kunde. - Brandon. Seattle.
Mitt nödläge var att jag var en utarbetad idiot.
Du såg till att de hittade mig. Du räddade mitt liv.
Du räddade vårt äktenskap.
Jag stod vid avgrunden. Bokstavligen.
Vilsen. Men sen såg jag min Norman. Du lyckades leda honom till mig.
Du hjälpte oss att hitta tillbaka till varandra.
Jag hade nog lagt på, Jag är bara ärlig.
Maddie har mer tålamod än jag någonsin hade.
Gloria. Jag trodde att du var...
Jag erkände. Men utan rättegång fick jag inte träffa dig...
...och säga dig att jag hade fel.
- Om att lägga på? - Om de hopplösa samtalen.
De som inte kunde räddas.
Jag trodde att jag inte kunde göra något för dem.
Jag kunde ha lyssnat. Funnits där för dem vid slutet.
Så att de inte behövde vara ensamma.
Men räcker det? Jag är där för dem i början och...
...under tiden. Men det känns inte tillräckligt.
Det är det inte förrän det är din egen nödsituation.
Då inser man att det är det som är den mest skrämmande delen.
För man behöver inte bara hjälp. Man behöver hopp.
Det är det din röst är, Maddie. Den är hopp.
Tack.
- 112, vad gäller saken? - En bil körde in i folk!
Det ser illa ut! På Rose Avenue!
Ge plats! Brandkåren! John kollar mindre skador.
Hen följer med mig. Buck och Eddie kollar föraren.
- Hör du mig? - Jag såg dem inte! Gick det bra?
- Vi tar hand om dem. Hur mår du? - Jag har ont i nacken. Herregud.
Vi sätter den här på dig tills läkarna undersökt dig.
Det var en kvinna där. Mår hon bra?
- Buck? Vad är det? - Eddie.
Eddie, vänta! Eddie!
- Låt mig sköta det, Eddie. - Ryggskada?
Kanske värre.
Shannon?
Eddie? Är du här?
- Jag är här. - Herregud.
Det här är så pinsamt.
- Livstecknen försvagas. - Lägg henne på ryggbrädan!
- Har du den? - Jag har den.
På tre. Ett, två, tre!
Har du den?
- Jag åker med. - Vi måste intubera!
Röret kommer kanske aldrig ut igen när vi satt in det.
Hen! Intubera inte. Inte än. Jag vet.
Han vet. Gå in och säg adjö till din fru.
Jag känner ingenting. Det är väl inte bra?
Jag lämnar er igen. Jag är så ledsen.
Jag som ville ha lite mer tid.
Var bara tyst nu.
Jag älskar dig så mycket. Christopher älskar dig så mycket.
Och jag... älskar... er... båda.
- Sätt igång, Hen. - Intuberar.
Min kära Christopher. Du undrar nog var jag är.
Eller kanske inte.
Du är så ung. Du kanske redan har vant dig vid en värld utan mig.
Jag hoppas det... och fruktar det samtidigt.
Du ska veta att jag älskar dig och önskar dig allt det bästa i livet.
Men jag börjar tro att jag inte är en del av det goda.
I alla fall inte just nu.
Jag har begått många misstag. De tynger ned mig.
Ibland känns det som om de kommer att dränka mig.
Ibland önskar jag att de gjorde det.
Och det skrämmer mig. Inte för min egen skull, men för din.
Du är en vacker och fantastisk pojke.
Jag vill att ditt liv ska vara lyckligt och fullt av glädje.
Och jag är inte säker på att det är möjligt med mig i det.
Du får hata mig för att jag lämnade er.
Jag förstår dig om du aldrig förlåter mig.
Men du ska alltid veta att jag älskar dig, pojken min.
Även om det är på avstånd.
Kärleksfulla hälsningar från din mamma.
Jag orkar inte med en föreläsning. Om du vill skälla ut mig -
- så får du vänta tills efter sexpacket.
Jag ville se om du är okej.
- Och jag har visst fått mitt svar. - Jag mår bra.
Det är inte min fru som är död. Jag har ju ingen.
Det är nog lika bra för jag var rätt iskall och lät Eddies fru dö.
- Tror du att det var det som hände? - Jag undanhöll behandling...
- ...och patienten avled. - Chim.
Hon var död när vi kom dit.
Det tog bara lite tid för hjärnan att förstå det.
Jag tänker igenom det om och om igen.
- "Vad skulle Bobby göra?" - Bobby är inte chef just nu.
Det är det du som är. Och du fick fatta ett svårt beslut.
Men du fattade rätt beslut. Jag är stolt över dig.
- Stoilt över mig? För det här? - För allt.
Jag vet att jag har varit hård mot dig.
Jag har varit lite olidlig.
Du har varit en mardröm.
Men sanningen är ändå den...
...att din befordran har gjort mig lite kluven.
Som din vän vill jag att du ska lyckas, men...
- Du trodde inte att jag klarade det. - Så fan heller.
Jag visste att du skulle klara det.
Men jag var rädd att när du insåg att du klarar det...
...så skulle livet som sjukvårdare, som min partner...
...inte vara gott nog.
Jag saknar det, vet du. Att sitta i ambulansen med dig.
Att köra hårt och rädda liv.
- Det känns som om allt förändras. - Inte det här.
Du är kanske inte min partner längre.
Men du är fortfarande min bästa vän, Chim.
Och det förändras aldrig.
- Vi behöver inte göra det nu. - Jag ville muntra upp oss.
Men det känns fel.
Ja, att se på bröllopslokaler när Eddie planerar en begravning.
När jag träffade honom på sjukhuset så mindes jag allt igen.
- Vi åker hem. - Ja. Tack.
Vi är nog inte ett par som bokar en hotellbalsal ändå.
Det för traditionellt och formellt.
Vilken sorts par är vi? Grillfest i trädgården? Turistort?
Myndigheterna uppmanar alla att vara på sin vakt.
- Är allt väl? - Ett misstänkt paket i Westwood...
- ...i eftermiddags. - En bomb i Westwood?
- Var det där du var häromdan? - Nej, det här är nytt.
- Mannen kämpar för sitt liv. - Två bomber på en vecka?
- Det är inget sammanträffande. - En seriebombare har just börjat.
Text: Mattias Andersson www.sdimedia.com