Lotto-feberen feier over området.
Golden State har tidenes høyeste gevinst-
- og LA-folk overalt kjemper for å kjøpe kuponger i siste øyeblikk.
- Gi meg enn vinner nå, Ray. - Denne føles bra.
Vi skal begge to vinne i dag. Dere hørte ham, folkens!
Dere kan spare dere bryet, for jeg har vinnerkupongen her!
Bare stå på, jenta mi.
Vær så snill, Gud. Bare oppfyll dette ene ønsket.
Bare dette ene.
Kom dere vekk fra veien!
- 112, hva gjelder det? - Noen hoppet og landet på bilen.
- Hvor er du, frue? - På hjørnet av fjerde gate og...
Herregud, han lever! Han lever!
Barry Johnson, 57. Han fikk visst en eksistensiell krise etter lunsjen.
Så han kastet pengene sine fra taket og hoppet etter.
- Han falt 20 etasjer og overlevde. - 20? Er det mulig?
Vi tok noen grådige tilskuere med småskader. Du får se hva du gjør.
Det styrer stasjonssjefen.
Fungerende stasjonssjef. Til Bobby kommer igjen.
Du får si det til deg selv, Buck. Greit. Forholdsregler for ryggskade.
Å, jeg er stasjonssjef. Hen og Eddie. Ta ham.
Buck og John graderer småskadene. Jeg henter hydraulikksaksa.
Jeg skal gi deg noe som vil døyve smertene, Barry.
- Men du vil merke dette. - Slå meg bevisstløs!
- Nei, du må bli hos meg. - Kompliserte brudd i begge beina.
- Har ennå kontrollen over tarmen. - Fint for meg.
Det er positivt, Barry. Da er nok ryggraden uskadd.
- Du så fallet. Hvordan landet han? - Med beina først.
Jeg fikk ikke til dette engang. Men morfinet er godt.
- Skal vi ringe noen? - Kona dro. Ungene avskyr meg.
Min venn saksøker meg. Jeg må hoppe hodestups.
- Hvorfor hev du ut alle de pengene? - De ødela livet mitt.
For et år siden trodde jeg de ville løse alt. Det mangedoblet vanskene.
- Men hva skjedde for et år siden? - Jeg vant i Lotto.
Vær forsiktig med hva du ønsker deg.
Se på ham. Det føles som om jeg vant i Lotto.
- Sønnen vår ser lykkelig ut. - Gutten ble født lykkelig.
- Jeg aner ikke hvor han har det fra. - Fra meg.
Å, deg? "Herr Dyster"?
Jeg håper at han får intelligensen din.
- Mitt flotte utseende er ikke nok. - Å, den var god.
Han er så glad for å ha deg her. Det er vi begge.
Eddie... Hva er det vi gjør?
- Hva mener du? - Jeg må vite hva du ønsker.
Jeg ønsker... dette.
En fin dag på stranda med sønnen min og moren hans.
Så... er det alt jeg er for deg? Christophers mor?
For det er greit hvis det er alt.
Jeg må bare... Jeg må vite det.
Shannon... jeg vet ikke.
De siste månedene har vært fine.
Veldig fine. Jeg vet ikke.
Jeg venter bare på et tegn. Noe som sier hvilken vei jeg bør velge.
Jeg tror jeg kan være gravid.
- Hei. - God morgen, stasjonssjef.
- Sjekker du at jeg har det bra? - Nei, jeg er sjalu på lediggangen.
Jeg går nå på et prosjekt så storslagent og omfattende -
- at jeg ikke rekker å tenke på bagateller, som å miste kallet mitt.
- Å ja? - Ja, jeg planlegger et ekte bryllup.
- Jeg tar ingen avgjørelser uten deg. - Å, du må bare velge ut alt.
Unntatt kjolen. Jeg trenger bare deg og ungene.
Ta resten av detaljene, du.
Suspensjonens eneste fordel er at jeg kan fokusere på dette.
Gjøre at anledningen er bruden verdig.
Godsnakker du sånn med komiteen, så blir ikke suspenderingen varig.
- Vær forsiktig, betjent. Elsker deg. - Og jeg elsker deg.
- Hei. - Forstyrrer jeg? Da sier du fra?
- Nei, du forstyrrer ikke. - Bra. Når kommer du tilbake?
- Jeg vet ikke om jeg gjør det. - Det holder ikke.
Suspensjonen må bort. Jeg kan snakke med brannsjefen.
- Å vitne til din fordel hjelper vel? - Du kan også bli suspendert.
Vi må få deg tilbake, Bobby. Stedet fungerer ikke uten deg.
- Tar vi oppstilling nå? - Klapp igjen, Buckley.
Etter to vakter? Jeg trodde en venn ville være enklere som sjef.
Chimney er vennen min. Fungerende stasjonssjef Han... er et uhyre.
Hør etter! Dagens ord er "slangevedlikehold".
- Jeg går. - Han er bare grundig.
Grundig... eller maktgal?
Det er ikke den effektive metoden.
Han var en av dere for en uke siden. Nå er han ansvarlig for alle.
- Det er en tilpasning for dere alle. - Hvor lenge må vi tilpasse oss?
For "ansvarlige Chimney" skremmer meg.
Få den fin og stram. En rett linje. Følger du med, Buckley?
- Jepp. - Det er ikke bra.
- Han er ikke deg, Cap. - Det må du ikke forvente.
Det burde du si til ham.
Dette er "ristet biff" fordi man rister den.
Brann... brann!
Rygg unna, Chim!
Hva skal vi ha til middag?
Slapp av, det er nok til alle. Nå bør vi tenke over slangetreningen.
118. spiser middag som en familie, selv dårlig pizza.
- Sett deg, Diaz. - Det skal ikke gjenta seg, sjef.
Jeg satt bare der og var målløs.
Det er forståelig. Er du sikker på at jeg ikke plager deg?
- Det går bra. - Jeg vet ikke, Cap.
Et barn til. Er vi klare for det?
- Var du klar for det første? - Nei, men...
Jeg visste jeg elsket henne, men var ikke klar for ekteskap.
Dere finner ut av det om dere velger å få et til.
- Vi vet jo at du er en suveren far. - Kan jeg være en god ektemann?
Det er et spørsmål. Er du klar for å stille det?
Det er bare en dum dans. Jeg bør neppe gå engang.
Du liker jenta. Prøv å be henne ut.
- Hva om hun ler av meg? - Jeg var nervøs for å be din mor ut.
- Du har en brannbil. - Jeg har det. Eller hadde det.
- De avskyr meg, alle sammen! Jo! - Nei da, Chim.
- Passer det dårlig? - Nei da.
Det hørtes morsomt ut da brannsjefen ba meg overta.
Herse med dem i noen uker. La Buck vaske bilen min. Hva kan gå galt?
- Bortsett fra alt! - Det er ikke lett å være sjef.
- Kan jeg gå fra sjef til venn igjen? - En god sjef klare begge deler.
- Jeg er ikke mann nok. - Du klarer det, Chim.
Ikke vær redd for å være venn. Det er du alt. Du kjenner laget -
- og hva de kan. De stoler på deg. Du må stole på dem og deg selv.
Ikke press dem fram. Led dem.
Vi har mange omvisninger her, men det er ikke ofte -
- vi treffer mesterne i salg av bakst for sjetteklasse i South Pasadena.
Ja da!
Hvem vet forskjellen på behandlet og ubehandlet kakao?
Veldig bra!
Kakaobønnene blir kjørt gjennom kverna, som får dem til å smelte.
- Den væsken... - Mr. Dubraunstein? Går det bra her?
Er det ikke som enn alkoholiker på omvisning i et brenneri?
Jeg gikk ikke ned nesten 90 kilo ved å være en skjør blomst.
- Det var rå viljestyrke. - Jeg beundrer det.
Og jeg ville ikke høre "Dufeitstein" bak ryggen min i et ynkelig år til.
Barn kan være så ondskapsfulle. Særlig de begavede.
Ja vel! Hvem er klare for noen smaksprøver?!
Vær så god. Ta en smaksprøve, alle sammen. Men bare én hver.
Sjokoladelikøren vår, og den er ikke tilgjengelig nå, lærere...
Den holdes oppvarmet til 43 grader.
De som prøver for første gang, sier at den er ulikt alt de har opplevd.
- Det er godt. - Nam-nam, hva?
Ja vel, da kan dere kaste koppene og bli med meg til pakkerommet.
Ja da.
- 112, Hva gjelder det? - Vi er i Seymore sjokoladefabrikk.
En kollega drukner i mørk sjokolade!
- Er han arbeider? - Samfunnsfaglærer! Fort dere!
Vi prøvde å dra ham ut, men han kjempet sånn at han sank dypere.
Sjokoladen vår er landets fyldigste, men derfor også den tyngste.
- Hvordan er det der nede, sir? - Varmt!
Vi måtte la varmen stå på, ellers kunne hele partiet stivne.
Da måtte vi meislet ham ut. Da setter vi i gang!
Presset mot kroppen hemmer blodomløpet. Han kan besvime snart.
- Da drar vi ham ut. - Kan du få hendene over overflaten?
Nei vel, da må vi ta tak under armene.
- Ja vel. Klare? - Da drar vi på tre.
Én, to, tre!
Jeg har deg!
- Hva er det som skjer her? - Fysikk.
En lomme av lavt trykk oppstår og trekker ham tilbake når vi drar.
- Så det er altså sjokoladekvikksand? - Vent litt, alle sammen.
Hen. Riv maska av ei oksygenflaske. Bare ha luftrøret på.
- Det vil gi oss tid om han synker. - Tid til hva da?
Til at jeg skal få tenke.
Pass på, pass på!
Her. Bit i slangen, og hold den med tunga, så du ikke mister den.
Hva nå, stasjonssjef?
- Har stasjonssjefen vår rømt? - Han gikk den veien, tror jeg.
- Pust, pust! - Se opp!
Pust videre. Pust, pust.
- Hva i helsike...? - Det er kakaosmør.
Det gjør sjokoladen mindre seig. Hva er det? Rør rundt!
Ja vel.
Fortsett å blande! Det funker! Nå kommer han!
- Dra, dra! - Fortsett å blande!
Jeg løy. Jeg eier ikke viljestyrke. Jeg tok en slankeoperasjon.
- Snartenkt, Cap. - Det var imponerende.
- Du visste ikke om jeg klarte det. - Du ringte Bobby, ikke sant?
Jeg gikk ned til... Jeg slo på...
Han er kokk. En flink stasjonssjef bruker alle ressursene han har.
Det er ikke juks.
- 112, hva gjelder det? - Send noen til Pinecrest Lane 225!
- Broren min vil begå selvmord! - Snakk rolig, så jeg forstår deg.
- Hva var adressen? - Pinecrest Lane 225!
Han ringte for å si adjø! Fort, send noen!
Politiet er på vei. Når ringte han, og hvor er du?
Nå nettopp! Jeg forsto ham først ikke! Fanken!
Flytt dere! Jeg rekker ikke fram. Han er alene, og jeg kan ikke...
Politiet er der snart. Da blir han ikke alene. Vi må få deg trygt hjem.
Pust dypt inn, og ro deg ned.
- Hva heter du? - Nicole.
Hei, Nicole. Jeg heter Maddie. Vi to skal få deg gjennom dette.
- Hva heter broren din? - Sam. Foster.
- Er han mentalt syk? - Han har bipolar lidelse.
Type 1. Han byttet medikament for noen uker siden. Jeg vet ikke mer.
- Noen tidligere selvmordsforsøk? - Mer enn én gang.
Hva sa han da han ringte for å si adjø?
Han var glad i meg og var lei for dette, men han orket ikke mer.
- Har dere slitt lenge? - Siden han var student.
Jeg trodde det nye medikamentet fungerte. Han virket bedre.
Jeg ville ikke gått fra ham hvis ikke... Herregud!
Jeg burde ikke gått fra ham! Jeg burde ikke gått ut!
Dette er ikke din skyld, Nicole.
Du må ikke engang tenkte på det nå.
- Fokuser på å hjelpe Sam. - Ja visst. Beklager.
Nei, det er i orden. Jeg vet at det er nifst.
- Har Sam vært voldsom noen gang? - Ikke mot andre mennesker.
Bare seg selv.
- Virket alt greit da du dro ut? - Ja. Vi spiste frokost.
Han sa han hadde en fin dag. Jeg trodde på ham. Jeg måtte det.
Det er lenge siden han hadde det bra. Vi kunne puste ut i en time.
Jeg er her! Jeg kommer inn i gata mi nå!
- Er du nær huset ditt? - Jeg er der! Jeg ser politibiler!
Hvorfor er det så mange av dem?
Nicole?
SAMTALE FRAKOBLET Nicole?
Hei. Hvordan er dagen din?
Uferdig.
Fordi du er midt i vakta, eller er det noe mer?
Du vet når du står oppi en situasjon og hjelper noen?
- Så kommer hjelpen dit, og... - ...de legger bare på.
Og du får aldri vite hvordan det gikk. Lurer du aldri på det?
Alltid. Du kan be om rapportene. Men jeg anbefaler det ikke.
Du vet ikke noe om du ikke har lest dem. Da kan du håpe.
- På hva da? - At alle overlevde.
Her oppe har jeg aldri mistet en innringer.
Som sykepleier hadde hver eneste person en begynnelse og en slutt.
Og man var der gjennom alt sammen.
Man la ikke bare på og ga ansvaret over til noen andre.
- Sånn er jobben. - Hvis man ikke er der...
...og vet hvordan det slutter, vet man da at man gjør noe bra?
- Kan man vite at man utrettet noe? - Det vet man ikke.
Derfor kan ikke alle klare dette. Men jeg var ganske sikker på deg.
Jeg forlot ikke sykepleieryrket. Jeg forlot Doug.
Dette var en reserveplan. Et trygt sted der jeg bare var en stemme...
...og ikke ble sett.
Men Doug er... Han er borte nå. Så jeg er fri...
Til å gjøre hva da? Hva vil du gjøre?
Jeg skulle ønske jeg visste det.
God kveld.
- Å, peoner! Helt presist hvert år. - God bryllupsdag.
- God bryllupsdag. Den 25. - Jeg vet det. Eller hva?
Roberto gir oss det forreste bordet.
- Skal vi spise på Roberto's? - Vi spiser alltid på Roberto's.
Jeg beklager, skatt. Ville du at jeg skulle ta noe annet?
Ønsker er for de lettlurte. Kom hit!
Gå og hent nøklene, så lukker jeg opp.
Å, Ned.
Du kan visst fremdeles overraske meg.
Finn ut når de kommer hit.
Bombe i posten. Kona har skader, men ikke dødelige.
Bombelaget er fremdeles noen minutter unna.
- Oppfattet. Kom igjen! - Hun puster ikke!
- Hun svarte meg ikke. - Trommehinnene er sprengt.
- Da snur vi henne! - Pust.
- Eddie og jeg fikser dette. - Svak pust. Luft i pleurahulen.
- Få ned trykket, før hun blir kvalt. - Jeg tok sånne i kamp.
Vi har regler etter angrep. Du er sjefen.
Jeg er den mest erfarne paramedicen her. 10 cm kateter.
Det kan være en bombe til, Buck og Eddie. Alle må bort.
- Er det flere i huset, sir? - Nei. Si at hun klarer seg!
- Vi må se til deg. - Hun må vite...
Vi skulle ikke bare spise! Jeg hadde kjøpt billetter til Fiji!
- Jeg lover at du kan si det siden. - Hører du meg? Vi letter på trykket.
Teip henne igjen. Klar!
Teip henne!
Da flytter vi henne!
- På tre. - Tre, to, én!
Jeg er her, elskling. Jeg er her.
Jeg elsker deg.
Vi spiste nettopp lunsj med... bestemoren din.
- Hei! - Hei.
- Og nå skal vi få... - Is!
Oi! Is! Jeg misunner deg ikke jobben med å få lagt ham i kveld.
Ikke si "det var det jeg sa" når jeg ringer deg senere for å klage.
Det lover jeg. Jeg er glad i deg.
Og jeg er glad i deg.
- Når står bryllupet? - Vi er allerede gift.
Vent nå. Vi trenger vel ikke gifte oss om igjen?
Snakk med Bobby. Kanskje han kan fikse rabatt for dere.
Sue. Beklager. Jeg vet at du er på vei ut.
Don henter meg. Han er alltid sen, hvor mange klokker jeg enn gir ham.
Jeg kan ikke ta ekstravakten på fredag.
En avtale om morgenen ble endret til ettermiddagen.
Det går bra. Noen andre kan ta det. Ha en fin kveld.
Det er et jobbintervju.
Jeg vet ikke om jeg burde si det. Det er bare snålt å skjule det.
Så du har bestemt deg for å forlate oss?
Josh fortalte om praten deres.
I mange år kunne jeg ikke si noe. Og...
...nå som jeg sier noe, virker det bare ubetydelig.
Du undervurderer deg selv. Og det du bidrar med her.
Takk for det. Men for å være ærlig, er jeg her bare en som sender hjelp.
Jeg må komme tilbake til å bli den personen som gir hjelpen.
Morn, du.
Å, Eddie! Jeg er så glad i disse!
En "Forrest Gump"-henvisning? "Livet er som en konfekteske?"
Livet er faktisk som et fat med smeltet sjokolade.
Iblant faller man nedi det.
Det trekker en ned. Men... det er varmt.
Og det er... Det er søtt.
Det er et veldig snålt bilde.
Jeg var så glad og redd da du kom inn i livet vårt igjen.
Jeg visste Christopher hadde savnet deg, men jeg...
...jeg innså nok ikke hvor mye jeg også hadde gjort det.
- Eddie. Jeg... - Vær så snill, la meg få si dette.
Vi var så unge den første gang. Unge og ikke klare for det.
Men... vi fikk denne fantastiske ungen.
Det har vært mitt livs største glede å være faren hans.
Og gutten har lært meg mer om å være en mann enn krigen kunne.
Du er en god far. Du er en fantastisk far.
Hvis jeg er det, så er det fordi... han fortjener det.
- Ja. - Og han fortjener moren sin.
Han er veldig glad i moren sin. Jeg er også glad i henne.
Jeg vil at vi skal være en familie igjen.
Jeg ønsket meg et tegn... og jeg fikk et.
- Jeg er ikke gravid. - Hva?
Jeg er ikke gravid. Mensen var bare forsinket.
Jeg fikk panikk, og jeg ga deg panikk. Jeg er lei for det.
Det er vel en lettelse?
- Det forandrer ingenting. - Det gjør det for meg.
Hva?
Jeg skrevet et brev for noen år siden, rett etter at jeg dro.
Eller egentlig etter at jeg... ikke kom tilbake.
Til Christopher. For å forklare hvorfor jeg ikke kunne være der.
Jeg antok at om jeg aldri fant veien tilbake av en eller annen grunn...
...så ville han gjerne ha svar. Og han måtte vite at...
...det ikke var hans skyld.
Moren dro ikke fordi hun ikke var glad i ham, men fordi hun var det.
Jeg sendte det selvsagt aldri.
Jeg så i dag at jeg ikke var gravid, så jeg tok det fram og leste det.
Jeg vil aldri bli nødt til å sende det brevet.
Hvorfor skulle du gjøre det?
Hvis jeg prøver å gjøre dette om igjen før jeg er klar...
...så får jeg ikke en sjanse til.
Jeg kan ikke svikte ham om igjen. Eller deg.
Og det vil jeg ikke.
Jeg holder fremdeles på å lære hvordan jeg skal være mor.
Kanskje jeg kan lære å være kone etter det.
Vi er fremdeles gift.
Jeg tror vi bør skilles.
- Så fint at du kom. - Jeg vil alltid ha kaffe. Hva skjer?
- Husker du den første samtalen din? - Allergisk sjokk av sjømat.
Husker du det første jeg lærte deg da?
- Ja. Du lærte meg å lytte. - Ja vel. Flott.
Gjør det nå. Sue og jeg snakket lenge i telefonen i går, -
- for å finne ut hvordan vi kunne vise hva du har utrettet.
- Jeg er glad dere to snakket... - Jeg sa ikke at vi snakket sammen.
"Vi to skal få deg gjennom dette."
- Nicole? Er Sam...? - Ja. Han har det bra.
Politiet nådde fram tidsnok, og jeg kom levende fram. Takket være deg.
Stemmen din gjorde at jeg klarte å beholde fokuset. Den ga meg håp.
Stemmen din reddet livet mitt, enda jeg ikke hørte den.
Jeg var bevisstløs. Skulle føde.
Jordskjelvet hadde nettopp rammet byen, og jeg var døende.
Det var vi begge to.
Jeg var rådvill. Du sa hjelpen ikke var på vei.
Det burde skremt meg, men stemmen din var rolig og støttende.
Du hjalp oss på en måte jeg aldri kunne ventet.
Det gjelder meg også. Jeg kom hjem til jul på grunn av deg.
- Fordi du sa at jeg ville klare det. - Brandon. Seattle.
Nødssituasjonen min var å være en overarbeidet idiot.
Du sørget for at de fant meg. Du reddet livet mitt.
Hei. Du reddet ekteskapet vårt.
Jeg var på kanten av stupet. Jeg sto bokstavelig talt på kanten.
Fortapt. Men da så jeg min Norman. Du fant et vis for å få ham til meg.
Du hjalp oss med å finne veien tilbake til hverandre.
Jeg ville nok lagt på hvis jeg snakket med deg. Jeg er bare ærlig.
Maddie er mer tålmodig enn jeg noen gang har vært.
Gloria. Jeg trodde at du var...
Jeg godtok et straffeforslag. Uten rettssak fikk jeg ikke se deg igjen -
- for å fortelle deg... at jeg tok feil.
- Om å legge på når folk ringte? - Om de håpløse samtalene.
De som ikke kunne reddes.
Jeg trodde aldri at jeg kunne gjøre noe. Det kunne jeg.
Jeg kunne hørt på dem. Stilt opp da det gikk mot slutten.
Så de slapp å være alene.
Men er det nok? Jeg stiller opp når det hele begynner. Og...
...underveis. Det virker ikke som nok til å utrette noe.
Det er det ikke... før det er din egen nødssituasjon.
Og da innser man at det er det underveis som er det nifseste.
For man trenger ikke bare hjelp. Man trenger håp.
Og det er det stemmen din er, Maddie. Den er håp.
Takk.
- 112, hva gjelder det? - En bil kjørte inn i mange folk!
Det ser så ille ut! Det er på Rose Avenue!
Gi plass! LA-brannvesenet! Sorter de mindre skadene, John.
Hen blir med meg. Buck og Eddie ser til sjåføren.
- Hører du meg? - Jeg så dem ikke! Gikk det bra?
- Vi ordner det. Vi må se til deg nå. - Jeg har vondt i nakken. Herregud.
Du skal få på denne for sikkerhets skyld, til sykehuset ser på deg.
Det var en dame der! Gikk det bra?
- Buck? Hva er det som skjer? - Hei, gutt.
Vent, Eddie! Vent!
- La meg takle dette, Eddie. - Ryggskade?
Kanskje verre.
Shannon?
Eddie? Er du her?
- Jeg er her. - Herregud.
Dette er så pinlig.
- Stadig svakere livstegn. - Få henne fraktet inn nå!
- Har du det? - Jeg har det.
Vi tar det på tre. Én, to, tre.
Har du det?
- Jeg blir med. - Vi må intubere!
Røret kommer kanskje aldri ut igjen hvis vi stikker det inn, Eddie.
Hen. Vent. Ikke intuber ennå. Jeg vet det.
Han vet det. Gå inn der, og ta avskjed med kona di.
Jeg merker ingenting. Det er vel ikke bra, hva?
Jeg drar igjen. Jeg er lei for det.
Jeg skulle gjerne hatt litt tid til.
Bare vær stille.
Jeg er så glad i deg. Christopher er så glad i deg.
Og jeg... er glad... i dere... begge.
- Sett i gang, Hen! - Intuberer.
Kjære Christopher. Du lurer sikkert på hvor jeg er.
Eller kanskje ikke.
Du er så liten, så du har kanskje tilpasset deg en verden uten meg.
Jeg håper det... og frykter det samtidig.
Du skal vite at jeg er glad i deg og ønsker deg alt godt i livet.
Men jeg begynner å tro at jeg ikke er noe av det gode.
Iallfall ikke akkurat nå.
Jeg har begått mange feil. De tynger meg ned.
Noen dager føles det som om de vil drukne meg.
Noen dager ønsker jeg at de ville gjøre det.
Og det skremmer meg. Ikke på mine egne vegne, men på dine.
Du er en nydelig og fantastisk gutt.
Jeg vil at livet ditt skal være lykkelig, fritt og fullt av glede.
Og jeg er ikke sikker på at det går an med meg som en del av det.
Det er i orden hvis du hater meg fordi jeg forlot deg.
Jeg vil forstå det hvis du aldri tilgir meg.
Men du skal alltid vite at jeg er glad i deg, ungen min.
Selv om det er på avstand.
Kjærlige hilsener fra moren din.
Jeg orker ikke en gardinpreken. Hvis du vil si at jeg dreit meg ut, -
- så må det vente til jeg har gått gjennom denne sekspakningen.
Jeg ville se om det gikk bra med deg.
- Og jeg har visst fått svaret. - Jeg har det helt fint.
Jeg har ikke den døde kona. Eller noen kone.
Og det er nok bra, for jeg lot Eddies kone dø ganske iskaldt.
- Tror du at det var det som skjedde? - Jeg lot jo være å gi behandling.
- Og så døde hun. - Chim, da.
Hun var død da vi kom dit.
Hjernen brukte bare tid på å ta igjen kroppen.
Jeg tenker igjennom det om og om igjen.
- "Hva ville Bobby gjort?" - Bobby er ikke stasjonssjef nå!
Det er det du som er. Og du måtte ta en vanskelig avgjørelse.
Men du tok det riktige valget. Jeg er stolt av deg.
- Stolt av meg? For dette? - For alt sammen.
Jeg vet at jeg har vært plagsom for deg.
Jeg har vært en liten tanke uutholdelig.
Du har vært et mareritt.
Men likevel er sannheten...
...at denne forfremmelsen har gjort meg litt splittet.
Som venn vil jeg at du skal lykkes. Men...
- Du trodde ikke jeg ville klare det. - Ikke fanken.
Jeg visste at du ville klare det.
Jeg var redd for at så snart du selv innså at du klarte det...
...så ville livet som paramedic, som makkeren min...
...ikke være bra nok.
Jeg savner det, vet du. Å være i ambulansen sammen med deg.
Være råtasser. Redde liv.
- Det føles som om alt forandrer seg. - Ikke dette.
Du er kanskje ikke makkeren min nå...
...men du er fremdeles den beste vennen jeg har, Chim.
Og det vil aldri forandre seg.
Vi må ikke ta dette i dag.
- Jeg håpet på en avledning, men... - Det føles galt, ja.
Ja. Å se på bryllupslokaler mens Eddie planlegger en begravelse.
Jeg gikk rett tilbake i tiden da jeg så ham på sykehuset.
- Da drar vi bare hjem. - Ja. Takk.
Vi er neppe typen til å bruke ballsalen på et hotell.
Det er for tradisjonelt. For formelt.
Hva slags par er vi? Grilling i bakgården? Turiststedbryllup?
Myndighetene advarer alle om å være på vakt...
- Går det bra med alle? - Mistenkelig pakke i Westwood...
- ...i ettermiddag. - En bombe i Westwood?
- Det var ikke der du var forleden. - Nei, dette er en ny.
- Den anonyme kjemper for livet... - To bomber på én uke?
- Det er ikke noe sammentreff. - En seriebombemann har begynt nå.
Oversatt av Tor Hundstad www.sdimedia.com