Я клянусь
у вірності прапору Сполучених Штатів Америки.
Увага, ми їдемо до школи.
Я маю привезти їх туди о 8:45,
а потім піти в магазин і у справах.
Ви взяли свої ланч-бокси? Якщо не взяли...
- Ні! - Мамо, я забув рюкзак!
- Не змушуй зупинятися. - Хочу їсти.
Ви покарані. Ми більше не їдемо в Розвага-Сіті. Усе.
- Хочете знати, кому ми допоможемо? - Так!
Аякже.
Наша героїня - Дженні Секкель.
Добрий день, міс Секкель.
У тебе є якісь новини сьогодні? Добре.
Шість років тому Дженні стала директоркою початкової школи
і присвятила себе своїм учням і кар'єрі.
- Гарно. - Так.
- Ти готова стати четвертокласницею? - Так.
Бути директоркою - найкраще, що я робила
і, мабуть, коли-небудь зроблю.
Покажіть, як рівно ви вмієте стояти. Які ви горді.
Зрештою, це справжня людська робота, яка змінює життя.
- Так! - Так! Гаразд!
Останні шість років я повністю присвятила себе роботі.
Вважають, що Дженні перетворила школу у веселе, радісне, безпечне місце.
Молодець.
Нагадує книжку про Матильду та міс Транчбул,
а вона в ній міс Гані.
Ура!
Дженні номінували подруги в школі - Тереза і Сеймон.
Чудово.
У звичайний день Дженні просто всюди.
У коридорах завжди розмовляє з вчителями,
у класах - з дітьми, зустрічається з батьками,
а іноді випрямляє волосся,
бо вдома вона не витрачає багато часу на збори.
Я займаюся лише школою.
Тоді це було варте особистих жертв,
але, так, я втратила себе.
У перші кілька років я набрала вагу,
була на 23 кіло важчою, ніж будь-коли,
відтоді почувалася все менш комфортно,
і все менше й менше була... задоволена своїм тілом.
Майже рік тому Дженні залишила цю посаду і стала регіональною супервайзеркою,
але Дженні було важко звикнути до нової посади.
Вона ще не переїхала з директорського кабінету.
Тепер Сеймон нова директорка.
Тепер знаємо, чому директорка номінувала її.
Хоче, щоб та забралася з її кабінету.
- Геть! - Тепер усе зрозуміло.
Їй уже час розірвати цей зв'язок і зосередитися на своєму майбутньому.
Кумедно, що вона дає найкращі поради,
але не завжди сама так робить.
Вона постійно порівнює свої дії з тим, що я роблю,
і тим, що роблять її друзі, і чого вони досягають.
Я багато разів була подружкою нареченої.
Не те, щоб я жила активним суспільним життям.
Я давно ні з ким не зустрічалася, і відчуваю, що мій годинник цокає.
У 35 років Дженні хвилюється, що її шанси стати мамою звичайним способом
знижуються.
Пів року тому Дженні мали зробити запліднення,
але вона злякалася і відмовилася.
Я завжди хотіла бути мамою,
але відчувала, що відмовлятимуся від того, чого завжди бажала
і я все ще сподіваюся
на казку.
Ніколи не пізно.
Ніколи.
Думаю, їй потрібен сильний поштовх.
І саме це привело нас сюди.
Наприкінці цього тижня Дженні влаштовує свій перший прийом
для колег і директорів шкіл з регіону.
Вона вперше розважатиметься в себе вдома.
- Класне поєднання її двох світів. - Так.
Наша місія цього тижня - навчити цю освітянку любити себе.
Так!
Ми йдемо до школи!
Де ця школа? Ось що я хочу знати.
ДЕНЬ 1
Школа!
Більша, ніж інші початкові школи. З поверненням, гіпстери.
Учителі, чудово виглядаєте.
А як струнко стоїте.
Ми тут!
Ходімо причаруємо жіночок у столовій.
Привіт. Як ви?
Думаю, так. Не знаю.
Уперед!
- Ми тут.
- Привіт! - Ласкаво просимо! Як ви?
- Привіт! Дуже приємно. - Приємно.
- Привіт! Сеймон? - Привіт! Приємно.
«Врятовані дзвінком» - версія для початкової школи.
Міс Секкель, пройдіть до музичної кімнати 2202.
Дякую.
Мене кличуть?
- Так! - Ходімо по неї.
Ходімо.
- Гаразд, сюди! - Треба йти!
- Швидко! - Майже там.
- Вище коліна. - Майже на місці.
Привіт!
То як це, бути дитиною в наші дні?
- Як справи? - Добре.
У тебе чудові оцінки.
Як гарно!
Привіт!
Боже мій!
Ще не познайомились, а вже тебе налякали.
Привіт!
Вони всі раді її бачити. Хочуть обійняти її.
Вибач, малий.
Привіт, друже!
Я й не мріяв торкнутися директорки!
Це божевілля!
- Дякую! - Це так дивно.
Але мило.
Але дивно.
Ви тут нині завдяки одній людині. Без неї я б не була мною,
і наша школа не була б такою, як зараз.
І ця людина - Дженні Секкель.
Хочемо, щоб вона почала робити щось для себе.
Я точно не віддала б нікому школу,
крім Сеймони.
- Ще не віддала. - Ще ні.
- Треба відпустити! - Так.
Ми над цим попрацюємо. Не хвилюйся.
Бувайте!
Зробімо це.
Ось, ми на місці!
ЛУЇС
- Це мій дім. - Гарний!
Маленький песик!
Він нарядився!
Маленький хлопчик, але вже милий пупсик.
Мила мордочка. Схожий на мініатюрну версію собачки з «Безкінечної історії»!
- Привіт, собацюню. - Він такий милий.
Він такий...
- Тенні, він тобі пасує. - І справді пасує.
Гарний дім.
- Так. - Дякую, ага.
Це мій дім.
- Милий. - Він дуже гарний.
- Так. - Так.
Вишивка хрестиком. Я теж вишиваю.
Моя бабуся це вишила.
- Багато цитат. - Це вона зробила.
- «Будь чемним або йди геть». - Я пішов.
Це така фішка в Новому Орлеані.
Тут пише YOLO - живеш лише раз, але по-каджунськи, типу по-розумному.
- Як так, то добре. - Я не розумію.
- Так, і це золото. - Побачимо.
Покажи нам усе.
- У тебе тут була вечірка? - Ні.
Здається, наче ти не знала, що ми прийдемо. «Я не знала, що ви прийдете,
тож випила чи то одну дієтичну колу, чи то 16.
Розумієте?»
- Тут я живу. - Це за скільки днів?
За сьогодні.
Ні, за вчора і сьогодні.
- Ми не засуджуємо. - Це вирівнювач біля дивана?
Ти тут вирівнюєш волосся?
Так, коли дивлюся телевізор.
Це швидше для зняття стресу.
- Зрозумів. - Це повторюваний...
Ти користуєшся термозахистом?
Ні.
НІ. - РОЗА ПАРКС
Показуй решту.
Ідемо нагору.
- Це моя спальня. - Так.
- Ага. - Тут гарно.
Ти не любиш застеляти ліжко?
- Лише якщо хтось є. - Коли востаннє хтось був?
Ліжко ніколи не застелене.
Щоб застелити ліжко, потрібно секунд 20.
Ти сидиш вдома, застели кляте ліжко. Це чудове відчуття.
Спробуй тиждень. Це безповоротно і змінює життя.
- Що це за кімната? - Це просто бонусна кімната.
- Така світла. - Так.
Чому в тебе тут нема квітів? Тут стільки сонця.
Є.
Я їх убила.
Це сукулент. Їх важко вбити.
Боббі зробить тут щось гарне. Я відчуваю.
Я теж.
Він впер руки в боки, тож це правда.
- Гарно. - О так.
- Я маю з'ясувати, що там. - Оглянь ванну кімнату.
Що в нас тут?
Боже, тут можна спіткнутися і просто випасти з вікна.
Боже мій!
Що в нас тут? Ні-ні
Що в нас тут?
Тушена капуста, аромат мого дитинства.
Це наче маленький пук, доповнений запахом тіла.
Щось тут пахне.
Але якимось дивом цей запах дуже втішає.
Що з твоїм волоссям?
Хочеш подивитися?
- Добре. - Добре.
Солоденька красунечка.
- Тобі подобається блонд? - Не думаю, що він мені дуже личить.
Він впадав у вічі.
Зробімо тобі пучок. Коли обираю певний одяг, зачіску,
то обираю те, що робить мене щасливим.
А як щодо тебе?
Що тебе радує, робить сексуальною? Який образ?
Не знаю, чи колись почувалася сексуальною.
Це не...
- Ніколи? - Ні.
Сексуальність важлива. І кожен відкриває її для себе.
Цього тижня ми дізнаємося, що вона означає для тебе.
Як хвилююче!
Так. Звучить чудово.
Дай п'ять.
Пузиком.
Так!
У цій ємності 30% денної норми натрію.
Хіба це не ідеальне вбрання?
На ній буде класно.
- Так. - Вона в безпеці.
Я оглянув твій холодильник.
У тебе є капустяний суп і макарони з сиром для мікрохвильовки.
- Крутий набір. - Крутий набір.
Я вмію готувати лише кілька страв.
Страву на раз, без заморочок, здорову.
Мені здається, коли я чогось навчилась, я дотримуюсь цього.
- І постійно це готуєш. - Так.
Тобто ти любиш щось вишукане і не дуже?
- Так. - Добре.
Бо в тебе там є цікаві сири. Шматок грюєра.
- Коли ти його полюбила? - Я вчилася у Франції.
- Та ну! - У виші. Так.
Чому обрала Францію?
Красива архітектура, смачна їжа.
Там усе ідеально.
Які у тебе плани?
Я завжди уявляла звані вечері й таке інше.
- Як у французів. - Так.
Прийдуть нові незнайомі люди з роботи
на вечірку стосовно моєї нової посади,
а я не знаю жодного рецепту для такої події.
До мене ніхто не приходив,
бо зазвичай було так: «Твій будинок кращий» або: «Ти краще готуєш».
Схоже, згідна на все. Є те, чого ти не їси?
Я не люблю авокадо.
Спробую не сприймати це особисто.
Романтична комедія.
О, гарне.
Так, прикраси.
Романтична комедія.
Хтось любить ромкоми.
Це точно не її розмір.
Вони на неї завеликі.
Мені не подобається, що тут стоять ваги.
Мені теж.
Здається, це перше, про що вона думає, коли встає.
Позбудься їх.
Багато речей у твоїй шафі не схожі на твої.
Вони завеликі.
Трохи більше п’яти років тому я набрала близько 30 кілограмів,
тож я почала займатися у вільний час і стала отримувати компліменти,
а потім уже почала робити це для схуднення.
Це тобі важливо?
- Так. - Гаразд.
Думаю, якби я повернулася до старої ваги,
я б почувалася привабливішою.
У тебе тут багато одягу, про який ти думаєш:
«Сподіваюся, я колись у це влізу»?
Є деякі речі, так.
- Я хочу їх побачити. - Гаразд.
Я щойно купила її на татове весілля.
- Ще не одягала. - Дуже гарна.
- Так. - Вона тобі подобається?
Бачу, що ні.
Більше, ніж інші речі, які я замовила, тож так.
Я хотів про моду, але нам треба поговорити про тіло.
Коли ти дивишся в дзеркало, що тебе засмучує?
Усе звідси.
Ясно. Отже, торс.
Як щодо дупи, стегон?
Теж входять сюди.
Гаразд. Як ти уявляєш гарне тіло?
Моя сестра така крихітна.
Що ти про це думаєш?
- Про те, що вона худа? - Так.
Я завжди кажу, що хотіла б мати її тіло.
Я розумію.
Але це порівняння - твоя найбільша перешкода.
Справа не в одязі.
Ти казала, що твої друзі одружені. А тепер, що твоя сестра струнка.
Сподіваюся, ми допоможемо тобі визначити свою красу,
не зациклюючись на розмірі одягу.
Ага.
Роздягнімо тебе.
Я експерт з моди,
і прийшов, щоб вивчити твої стосунки з одягом.
- Посидьмо тут. - Добре.
Я помітив, що ти багато разів наголошувала,
що є в інших, і чого немає в тебе.
Гадаю, це природно для людей. Типу...
Я не маю того, що хочу.
У мене немає такої фінансової свободи, як я б хотіла.
У мене немає сім'ї. Я не живу певним життям.
У коледжі в мене були хлопці,
тоді випустилася і зрозуміла: це набагато складніше,
і раптом подумала: «Тобі лише 20.
Нічого». А тоді: «Мені майже 30. Нічого, час є».
А потім це переросло в дедалі більше відчуття невпевненості,
і стало важче знайомитись.
Такий ефект снігової кулі.
Я бачу, що інші мають певні речі, і це мене
засмучує.
Почуваюся самотньою, невдахою.
- Ага. - Розумієш? Типу...
Гадаєш, ти невдаха?
Ну...
Не невдаха, але хвилююсь, що ухвалила багато хибних рішень,
які, здається, уже пізно виправляти.
Це те саме.
- Тільки гарніше звучить. - Так.
Але те саме.
Це самоприниження, ти знецінюєш себе.
Я почуваюся людиною, яка намагається бути відвертою із собою,
тож дивно чути таке від того, з ким я ледве знайома,
і усвідомлювати - це те, що я випромінюю, розумієш?
Це насправді добре. Тепер ти можеш це виправити.
Так.
ОФІС ФЕЄРИЧНОЇ П'ЯТІРКИ НОВИЙ ОРЛЕАН
Цього тижня я можу допомогти Дженні,
підштовхнувши її забратись зі свого старого кабінету директорки,
щоб рухатись уперед у кар'єрі та житті.
Учителі проводять так багато часу зі своїми учнями.
Багатьом з них важко дбати про себе.
Для Дженні це можливість викинути заморожені страви.
Спробуймо щось смачне.
У Дженні серйозний пунктик щодо тіла.
Треба зробити дещо набагато складніше,
ніж просто купити гарну сукню для чудового самопочуття.
Вона віддає стільки любові та схвалення іншим,
що не залишає їх для себе.
Треба зайти в цей басейн сексуальності.
Застрибуй.
Ми всі порівнюємо себе з іншими,
але дивлячись на те, що є в інших, не бачиш, що сам маєш.
Дженні, годі дивитися на інших. Глянь на себе!
ДЕНЬ 2
ТИ ВПОРАЄШСЯ!
Хотів зустріти тебе у твоєму королівстві.
Діти думають, що будівля - моя.
Я хотів поговорити про це місце.
Ми в кабінеті, з якого ти скоро підеш.
- Гаразд? - Добре.
Я досі бачу твоє ім'я на тій дошці.
- Під написом «Директор». - Так.
Гадаю, тобі час рухатися далі.
- Гаразд. - На нову посаду.
Так. Це...
Я багато в чому
почуваюся впевненіше тут.
Останні сім років ця посада була частиною мене,
і якщо забрати цю частину,
виникає запитання: хто я тоді? Розумієш?
Розкажи мені про свою нову посаду.
Вона класна.
Думаю, буде класною.
- У нас 13 шкіл. - Ага.
У школах і в директорів багато чого діється.
Ми маємо щось стандартизувати,
попри те, яку нашу школу обере дитина,
ці речі будуть однаковими.
І люди, рівні мені, стали директорами,
тепер я їм служу, розумієш?
Я намагаюся втілити їхнє бачення в життя, виправдати їхні очікування.
Я обмінюю частину цієї сили на гнучкість і час.
Але відчуваю, що так втрачаю себе.
Думаю, справа в погляді на це. Ти втратиш дещо тут,
але матимеш багато часу на особисте життя.
Я не до кінця зрозуміла, якою буде моя робота.
Будуть випадки,
коли доведеться працювати за столом, розробляти різне і створювати системи,
а іноді доведеться їздити по всіх школах.
- У тебе гнучка робота. - Так.
Гадаю, було б добре мати невеличке місце вдома.
Це нова посада? Раніше її не існувало.
Так, я тиждень тому описала власну посаду.
Це було круто.
Отже, нова робота, новий кабінет, гнучкість. І те, чого уникаємо...
- Коробки? - Так, коробки.
- Ходімо туди. - Добре.
Ноги затерпли.
Боже мій!
Хоч я прийшов сьогодні, щоб сказати неприємну правду,
і виселити її з кабінету.
я знаю: для Дженні це більше про свободу від особистого та емоційного багажу,
яка позбавить відмовок,
щоб не витрачати часу на себе, не створювати сім'ю,
бути цілодобовою шкільною Дженні,
замість того, щоб працювати над Дженні поза цими стінами.
- Це офіційно. - Так?
Так.
Тут неймовірно.
Дженні довго й ретельно
вибирає їжу, яку вона їсть,
і я це дуже поважаю,
але я хочу, щоб вона отримувала радість від приготування їжі.
Я в захваті від твоєї пристрасті до подорожей.
- Так. - Особливо, що ти була в Парижі.
Я згадав про Джулію Чайлд.
Не знаю, чи ти знаєш. Вона привезла французьку кухню в США.
Першою стравою, яку вона спробувала у Франції, була соль меньєр.
Знаєш, що це?
Риба.
Так.
Отже, це злегка підсмажене на топленому маслі філе камбали у соусі «меньєр»,
полите коричневим маслом,
з додаванням петрушки і каперсів.
- Французьке масло найкраще! - Так!
Кращого немає.
Традиційна французька страва.
Але можемо взяти райдужну форель і зробити меньєр з форелі.
- Гаразд. - Це буде нашою даниною Новому Орлеану.
І ти можеш її подати на вечірці наприкінці тижня.
Так!
До Дженні приїдуть директори з району, старі й нові колеги.
Для неї це чудова можливість
проявити себе через їжу.
Посолю й поперчу, щоб риба була смачна.
Добре, ти торкаєшся її. Не люблю сиру.
Не любиш торкатися сирої риби? Їжа пізнається краще,
коли маєш з нею інтимні стосунки.
Не думаю, що це те, чого мені бракує.
Справедливо.
Хто не любить смачний меньєр з форелі?
А ось і головна частина - панірування в борошні.
- Доведеться торкатися сирої риби. - Я зможу.
А тоді з іншого боку.
Чудово.
Кладемо на сковороду шкіркою вниз в напрямку від себе.
Добре.
Починає шипіти і пінитися. Чудово.
Поллємо маслом, щоби була м'якою і соковитою. Ніжно.
Тут починають з'являтися бульбашки,
а отже час перевертати. Якщо хочеш... У тебе вийшло.
Я збирався дати тобі пораду, але ти сама впоралась.
Тепер можна знімати її зі сковороди.
А яка ж гарна й золотиста в неї скоринка!
Тепер візьмемо декілька гілочок петрушки
і нарвемо листя.
Я думав про наступну велику главу твого життя.
Не знаю, що в тебе, а всі мої друзі зазвичай зустрічаються до появи дитини.
Ага.
Те, що ти готова народити дитину
не в результаті традиційних стосунків з партнером.
Я просто хочу зрозуміти, що тебе стримує?
Не знаю. Хіба не всі хочуть кохання
і романтичних стосунків?
Важко бачити всіх моїх друзів такими щасливими
і хотіти їх привітати, це втомлює.
Можна ж бути одинокою матір'ю,
бо я хочу дитину зараз, розумієш?
Ще вплинуло, що одна з моїх найкращих подруг 6 тижнів тому
пройшла це, її запліднили, тепер вона вагітна самотня жінка.
І коли я слухала, що вона каже про це
і порівнювала зі своїми думками,
зрозуміла, що це не...
- Гадаєш, у неї інше бачення? - Так.
Я розпізнала деякі потенційно негативні думки,
це не найвідповідальніший спосіб...
- Свої негативні думки? - Так.
Я подумала, мені треба попрацювати над своїми сприйняттям
і підходом, моделлю поведінки до того, як я на це наважусь.
Вирішити, чи хочеш мати дитину, і яким способом це зробити?
- Ти про це? - Так.
Я хочу заохотити тебе визначити свій шлях
не лише на основі того, що роблять інші.
Хочу, щоб ти не забувала про все прекрасне, що ти маєш у житті.
Я сидів у тому шкільному класі,
і, коли ти зайшла, бачив, як засяяли обличчя дітей.
- Ти справді щиро піклуєшся про них. - Так.
Уяви, яким би був світ,
якби ми сказали собі, що достатньо хороші.
Іноді мені здається, ми часто засуджуємо себе за те,
чого не можемо контролювати,
і не цінуємо те, що маємо.
Зачепив за живе.
Вибач. Я не хотів, щоб ти розплакалася, поки готуєш.
- Але я... - Це через цибулю!
Я емоційний кухар, тому прошу вибачення.
- Де цибуля? Не знаю. - На жаль, у цьому рецепті немає цибулі.
Гаразд, відійдемо від раптової емоційної розмови.
- Ну що? - Добре.
Гаразд, тепер трохи посиплемо петрушкою.
Отже, у мене є гарнір-сюрприз.
Класичний французький салат із сочевиці.
Якщо хочеш, можемо прикрасити салат кружальцями редиски.
- Обожнюю її. - Тепер візьми каперси он там.
Ідеально. Зараз із них вийде оцет,
і вони будуть дуже смачні й лимонні.
Твоє масло на вигляд краще.
Тепер полий рибу коричневим маслом,
воно додасть смаку всій страві.
Ням-ням.
Гаразд, залишилося лише спробувати. Нумо.
Добре.
Дуже смачно.
- Такий французький смак. - Так?
Це схоже на варіацію з... Але смак чисто паризький.
Чорт! Я дуже задоволений.
Молодець.
ДЕНЬ 3
ЧАС БУТИ ЩАСЛИВОЮ ЗАРАЗ
Хочеш кави?
- Так, будь ласка. - Чудово.
Я хочу поговорити про твій гардероб.
Ти переважно ходиш у футболках і легінсах.
І дуже рідко наряджаєшся.
Це точно впливає на твою самооцінку.
Я вже давно цим займаюсь
і знаю, що коли хтось так живе, він почувається гівняно,
тож я хочу зрозуміти, що в одязі впливає на тебе.
Я лише почав говорити про одяг, а ти вже стала емоційною.
Я хочу знати, що відбувається.
Я дійсно гівняно почуваюсь.
Мені шкода. Я знаю.
Але чому?
- Чому так сталося? - Не знаю.
Перший рік на посаді директорки я була перевантажена.
Тоді почала набирати вагу,
а потім одяг не підходив, і це було жахливо.
Тож я стала носити футболки і таке інше.
Звісно, я це розумію, ця історія стара як світ.
Коли людина погано себе почуває, останнє,
що вона має робити, це одягати речі, від яких стає гірше.
Ти караєш себе тим, що не дозволяєш собі бути красивою.
Але я маю спробувати донести тобі, що ти зваблива з будь-яким розміром.
Але ти маєш зрозуміти й повірити в це.
- Розумієш, про що я? - Так.
Так, я розумію, що ти кажеш, але мені так важко
застосувати це до себе.
Чому важко це застосувати?
Думаю, тому, що досвід останніх 15 років показав - мене ніхто не хотів,
і річ не в тому, що я ні з ким не знайомилась.
- Так. - Розумієш?
Чи що я ніколи не була в барі, на концерті, на вечірці чи ще десь.
Ні разу, і це не перебільшення,
ніхто до мене не підійшов,
не зацікавився мною, не зробив щось банальне,
типу не запитав мій номер, не запросив мене... Ні разу.
Я користуюся застосунками,
але навіть туди мені ніхто не пише.
Тому це легше подавити чимось поверхневим.
Взагалі мені цікаво, чи не дозволила я собі набрати стільки ваги лише тому,
що це було...
«Принаймні є причина... Я можу пов'язати це із цим».
- Так. - Ти підходиш для стосунків.
Ти мила.
Ти така гарна. Я знаю, коли так говорять,
люди думають: «Таке всім кажуть».
Це неправда. Особливо від мене. Я б цього не сказав. Ти дійсно така!
І я хочу показати тобі, що ти можеш мати гарний вигляд.
Тобі страшно?
Обіцяю, я буду дуже чуйним.
- Вірю. - Це ти не бачила бікіні, яке я підібрав!
Це було б занадто.
Нема такого. Ходімо зі мною.
Можна зайти?
- Так, звісно. - Чудово.
Не можу.
- Старі двері. - Ось.
Гаразд.
Скажи, що ти думаєш.
- Мені не подобається. - Поясни.
Думаю, вони мене ось тут повнять.
І це занадто модно.
- Ага. - Це на мене не схоже.
Добре.
Проблема з жакетом у тому, що він прямий.
Знімімо його.
- Розкажи мені, що ти бачиш. - Ну...
Тут у мене...
Тримаєшся, наче в тебе там дитинка.
Ага.
- Наче ти зараз вагітна. - Так.
Ти на керівній посаді, особливо це стосується нової посади.
Думаю, треба знайти діловий одяг, на відміну від легінсів, тобі б він личив,
Але якщо не подобається, не хочу, щоб ти засмучувалася,
бо зараз час експериментувати та грати.
Вони сидять так само, як і спідниця-олівець,
тобто прилягають до тіла.
Цікаво, як сидітиме спідниця-трапеція,
яка ковзає по тілу і приховує все, що випирає.
- Приміряємо? - Так.
Ось це в мене єдина спідниця такого фасону.
Не звертай уваги на колір чи принт. Хочу побачити форму.
- Форму. Добре. - Тримай. Я відійду на хвильку.
Ну.
Це більше схоже на те, на що ти сподівалася?
Так. Не думала, що скажу, що спідниця подобається більше, ніж штани.
Вона, на мою думку, ідеально підходить до твоєї фігури.
Підкреслює талію і додає об'єму внизу.
Ще будуть речі,
які тобі доведеться змусити себе носити і повірити в них,
але так ми хоч трохи піднімемо самооцінку.
Так. Типу...
- Весела й грайлива? - Так!
Це дещо більше, ніж одяг. Це про її сприйняття себе.
Саме так вона дозволяє світу бачити її. Я не хочу, щоб вона ховалася.
Хочу, щоб вона бачила - її тіло прекрасне і має сприйматися таким, яким воно є.
Красунька!
На побаченні! Прийшла до мене!
Такий радий. Не вірю, вона йде до мене.
Чудово!
Отакої, це побачення наосліп не підвело.
Ти прекрасна.
Що ти відчуваєш? Про що думаєш?
Думаю, у цьому я здаюсь упевненою
і не намагаюся не виділятися.
Навіть на підборах я відчуваю:
«На мене дивитимуться».
У тебе крихітна талія.
- Із цим принтом не видно... - Так, відчуваю, наче тут усе плоско.
Плоско.
Ми не можемо побачити все, що для тебе є проблемою.
Жоден чоловік в інтернеті чи на побаченні не побачить. Цього не існує.
Сподіваюся, це допоможе тобі повірити,
що з футболок і легінсів необов'язково стрибати в бікіні, щоб люди тебе побачили.
Ти можеш прикрити ті зони, які хочеш, і все ж привертати увагу.
Одяг можна використовувати на свою користь.
- Раніше ти цього не робила. - Так.
Приємно бачити, як Дженні посміхається собі в дзеркалі.
Вона бачить, що може носити гарний одяг і добре почуватися.
Я не думав, що ми так швидко дійдемо до цього, і радий, що це вийшло.
ГОТЕЛЬ «ВІНДЗОР КОРТ»
Привіт!
Дженні має досягти стану, коли побачить усю красу,
усі благословення, усе, що має в житті,
бо вона каже про себе погані речі,
порівнюючи себе з іншими, і навіть не усвідомлює цього.
Приїхали сюди трохи розважитись.
- Гаразд. - Ти знаєш, татко любить метафори.
- Метафори - це все. - Так.
Перед тобою стоять вікна.
І ти, моя люба, писатимеш на них
усе, що, на твою думку, тебе зупиняє, усе, із чим ти порівнюєш себе.
А коли напишеш, ми їх розіб'ємо.
- Як гадаєш, що тебе стримує? Що скажеш? - Боже. Ненавиджу це.
- Що я недостатньо вродлива. - Ось воно.
Добре.
- Що вже запізно. - Уперед.
Чи що я надто стара. Розумієш?
Напиши це.
Усе це веде до того, що я не почуваюся бажаною.
Записуй.
РОБОТА РОБИТЬ МЕНЕ ЦІКАВОЮ
ЧОМУ ХТОСЬ МАЄ МЕНЕ ХОТІТИ?
МОЯ ВАГА
БАЖАННЯ БУТИ ПОТРІБНОЮ
ЧИ Я ДОСТАТНЬО ЕМОЦІЙНО СИЛЬНА?
Тепер встань і глянь на це.
БОЮСЬ НЕВДАЧ
Це буквально все те, що ти казала
усім нам.
Але найголовніше та найсумніше - це ти кажеш собі.
Це те, що ти думаєш про тебе.
Так. Мені просто дуже...
важко побачити це написаним.
Так.
Тепер я це побачила, і в мене відчуття, що я себе принижувала.
Час із цим попрощатися.
Де пише: «Я недостатньо вродлива», кажи: «Достатньо». Повір у це.
- Не можу. - Зможеш!
Бий!
Гаразд. Я достатньо вродлива.
Це страшно.
Продовжуй. Що нижче написано?
Я не занадто товста.
Скажи: «Моє тіло прекрасне».
Моє тіло прекрасне.
Наступного разу кричи ще голосніше.
Нехай це йде від душі.
Я не вмію кричати!
Пізно. Ти вже тут.
Дженні розмахує битою така: «Ні, не хочу.
Я не...» Дівчино, ти знаєш, що можеш краще.
Мені потрібно, щоб ти махала битою
і знищувала свої уявлення про себе.
Я бажана.
Ось так.
Викрикни це.
Робота - не те, що робить мене цікавою.
Так!
Ось так.
Наступне.
Тебе хтось захоче?
Потрібна людина.
Так!
- Ось так! - Мене захоче потрібна людина!
Так, Дженні!
Так!
Це шлях до зцілення. Це шлях росту.
Вона зробила перший крок, і в неї гарний вигляд у процесі.
Дякую тобі за це.
Не думаю, що коли-небудь стільки всього била.
Кур'єр Amazon Prime приїхав.
Дякую, друже.
ДЕНЬ 4
- Вітаю в салоні краси «Бенога». - Дякую.
Сідайте, королево.
По-перше, яке ж у тебе гарне обличчя.
Як ти це витримуєш?
Якось витримую.
А я не можу!
- Поговорімо про волосся. - Добре.
Воно здорове та сильне, вкорочувати не будемо.
- Добре. - А ось його колір...
Ти казала, цей колір не подобається, впадає у вічі.
Так, від компліментів мені незручно.
- Тож мені не подобається... - Як це?
Коли знайомі мені говорять:
«Ти така гарна», я одразу починаю думати:
«Я перестаралась?»
Ненавиджу це відчуття,
але, думаю, є різниця між марнославством
і тим, щоб гордитися своєю сексуальністю,
не вибачатися за неї, а приймати.
Думаю, жінкам, особливо жінкам, які працюють в освіті
на посадах, які включають турботу,
не дозволяють показувати ту сторону,
і якщо вони це роблять, то їх потім присоромлюють за це.
Тож ти сама можеш визначити, на якому рівні будеш це показувати.
Може, хтось вважає, ти надто стараєшся,
але дехто може так думати, навіть якщо нічого не робиш.
Так.
Тож я подумав про те, що ти можеш обрати сміливіший колір.
Зробімо з тебе руду.
Ніжний природний червоний, як у Джуліанни Мур.
Зробімо тебе рудою. Я за це дуже, бляха, топлю...
Бо це моє. Мені це вдається. Я в цьому профі. Це моя спеціалізація.
Мене знаходять по моїх рудих роботах.
Мій чоловік рудий, я одержимий рудими. До мене йдуть за рудим.
Я не хочу хвалитися, але...
Типу це дійсно моє.
Дуже гарно фарбую.
Я трохи схвильований.
Буде класно! Буде сексі. Зробімо це.
Я точно готова до змін.
Усе в мені каже: «Ні!»
Але тоді: «Так. Зробімо це».
Ти бачила це відео у тіктоці:
«Коли стрибати найстрашніше, тоді й треба стрибати».
У мене немає тіктоку.
Як застережеш дітей не їсти капсули для прання без тікток-відео?
Переконав.
Я знаю, для неї це значна зміна, але ми вирішили - буде рудою.
Назад вороття нема.
Згадайте Дебру Мессінг, Емму Стоун.
Енергія рудих!
Час настав.
Боже, я так хвилююся.
Дженні, ти впораєшся.
Починаємо рівняти кінчики.
Боже мій. Воно вже набагато гарніше.
Я трохи підстрижу волосся біля обличчя, щоб підкреслити сексуальність.
Піду замішаю колір. Ти готова?
Так. Лише трохи боюся.
Зроблю швиденько кілька акцентів.
Ми це робимо.
Твій колір волосся буде дуже гарним.
Зроби ласку, опусти голову.
Так. Ось так ми отримаємо гарний об'єм.
Чи мені...
Я знав, що ти не станеш
розмахувати волоссям, як якесь стерво.
Ти зробила так...
Ми майже на третій базі.
Якщо після цього не відчуєш сексуальність, я не знаю, що сказати.
Багато років Дженні намагалася відчути себе сексі,
але тепер вона руда, і відбою від кавалерів не буде,
бо це найгарячіша холостячка Нового Орлеану.
Обережно, світе. Дженні йде до тебе.
Я хочу, щоб ти не боялася, що тебе побачать, і пишалася тим, хто ти.
Дякую за довіру. Було дуже весело.
Готова побачити нову себе? Ось вона.
Це станеться. Готова?
Три, два, один...
Мені здається, воно об'ємніше і веселіше.
Дуже об'ємне.
ДЕНЬ 5
ЩОЙНО ГУСІНЬ ПОДУМАЛА, ЩО ЦЕ КІНЕЦЬ, ЯК ПЕРЕТВОРИЛАСЬ У МЕТЕЛИКА
НЕ ПОРІВНЮЙ СЕБЕ З ІНШИМИ
Вони тут.
Ходімо в будинок!
Боже мій!
- Гляньте на це волосся! - Який гарний рудий відтінок.
- Краса! - Прекрасно!
- Іди сюди! - Так!
Личить темний колір.
- Не дивись усередину. - Привіт!
- Зачекай, зараз побачиш свій дім. - Дуже гарно.
Не знаю, чи готова, але так, готова.
Чорт забирай!
Так!
- Боже мій! - Що скажеш?
Боже мій!
У тебе тут нова обідня зона.
Нові шафи.
Ти геній.
Боже мій!
Світильник теж новий?
- Так. - Шикарний.
- Готова йти далі? - Боже мій.
Я б ніколи не подумала про чорні стіни, але це дивовижно. Боже мій.
Хочеш чорні стіни в маленькій кімнаті? Треба врівноважити їх світлими кольорами.
Світлі диван, килим, світла картина на стіні.
Я замовив для тебе картину з Minted.
Боже мій.
Картина «Новий Орлеан» від місцевого художника.
Без образ, але це вже не схоже на студентський гуртожиток.
Схоже на нью-йоркський пентхаус чи що.
- Ходімо нагору! - Так!
- Боже мій. - Гарненько.
Боже, але гарно.
- Подобається? - Дуже.
Ще й переставили все.
Так набагато просторіше.
Коли когось приведеш, той хтось не захоче почуватися в пастці.
- Ти про піжамні вечірки? - Так.
- Дуже гарно. - Дуже спокійно.
- Так. - Яка краса.
Це був не дуже корисний простір.
Але в тебе нова робота, і я хотів дати тобі місце, де ти зможеш працювати.
Уже бачу на столі напис «мамдиректорка».
Працюватимеш натхненно і записуватимеш порушників.
Це найбільш вражаюча річ, яку будь-хто робив для мене.
Ти заслужила.
Твоя сьогоднішня енергія не така, як коли ми зустрілись.
Ти була, як я це називаю: «Щаслива по-американськи», тобто усміхнена,
але з купою неопрацьованих проблем.
Так.
І я знаю, що час, проведений з нами, був до біса важким,
і я хочу вірити,
що ми змусили тебе трохи змінити мислення.
Точно змусили.
- Добре. - Точно.
Добре, готова приміряти одяг?
Так.
- Гаразд, діти, ви готові? - Так!
- Добре. - Хвилююсь.
Вона така вишукана.
Вийдеш до мене?
Так!
Ви вкрали речі з моєї шафи, королево?
- Шикарно ж? - Пасує до кольору волосся і шкіри!
Хочеш, щоб я взув це взуття, щоб переконатися, що воно й мені пасує?
Це взуття таке гарне, Тане.
Цей одяг показує, що вона вже не ховається і їй немає чого соромитися.
Ти красива. Ти успішна.
Ти зайшла в кімнату, і зробила це з упевненістю.
Я хочу, щоб учні, які це дивляться, поставили на паузу,
бо це майстер-клас, як підкреслити шикарні цицьки.
- Ага. - Це ідеальний...
Мені просто цікаво. Тобі за це нічого не буде.
Це не порушує дрес-коду, але я кажу: «Ого».
Воно гарне, але ми нічого не оголюємо.
- Майстер-клас, ясно? - Так.
Як ти почуваєшся?
Як інша людина.
Типу...
Я дивлюся в дзеркало
і думаю: «Хто це? Не знаю».
Це Дженні!
Нова Дженні Секкель!
- Вона завжди там була. - Так.
- Стійте, спершу... - Так.
У мене для вас дещо є. Зачекайте.
- Гаразд. - Це снеки?
- Що? Це Різдво? - Дай допоможу.
Кожен з вас був таким особливим,
і я хотіла б мати ще мільйон способів висловити вам подяку
за всі поради кожного,
завдяки яким я змогла змінити своє мислення.
Це так мило.
Боббі, це для тебе, бо ти так чудово й гарно оновив мій дім.
Візьми з собою додому шматочок Нового Орлеану.
- Дякую. - Так.
Дженні!
Тане, ти дав мені найкращу пораду про те, що я не маю поспішати.
Тож це для твоєї дитини.
Дженні!
Дуже дякую. Це так мило з твого боку.
Джонатане, ти надихаєш тим,
що використовуєш свою платформу для допомоги іншим,
тож це дещо для того активіста в тобі.
Дякую.
Це тобі.
Гадаю, ти побачив у мені те,
чого близькі не бачили, і зробив це дуже швидко.
Було страшно, але дуже повчально.
Я ціную, що ти поділився частинкою себе. Ось тобі трохи Нового Орлеану.
Гаразд, а ти зі своєю любов'ю до їжі та всього смачного
заохотив мене до прийомів.
Ти дав мені інструменти, щоб я пишалася цим
і сприймала як подарунок і щось особливе.
Сподіваюсь, наступного разу щось із цим приготуєш.
- Дякую. - Це так мило.
- Мило! - Пишаємося тобою.
- Так. - Дякую.
Сподіваємося, надалі ти зможеш бачити й цінувати свою красу
так, як бачать усі оточуючі. Типу: «Прославляймо цю красу».
- Можеш почати сьогодні. - Ти готова?
- Так, але я не хочу, щоб ви йшли! - Ми не хочемо йти.
Така дивна дихотомія: «Так, я готова»,
а потім: «Ні. Якщо я скажу «ні», ви залишитесь?»
- Щасти тобі. - Веселіться.
- Любимо тебе. - І я вас!
- Ми любимо Дженні Секкель! - Бувайте!
- Бувай! - Бувай, Дженні.
НОВА ДЖЕННІ
АЛЕ СПЕРШУ ШАМПАНСЬКЕ
Боже мій!
Боже, Дженні. Ти така класна!
Боже мій.
- Боже, твоє волосся. - Оце ж, бляха, гарний дім!
Яка краса!
І поставили вбудовану шафу.
Усе нове. Зовсім новий фасад.
- Хіба не дивовижно? - Дженні!
Якщо до мене прийде чоловік, то буде типу: «Ось таке життя ти маєш дати мені».
Гаразд!
Треба приготувати рибу.
Отакої, маленька шеф-кухарка.
До участі в цьому шоу мені хтось сказав: «Ти така хоробра»,
а я така: «Я не хоробра для цього».
Привіт!
Боже мій!
Але я була надзвичайно вражена, і зараз почуваюся дуже сміливою.
Тобі так личить рудий!
Я ніколи не відчувала стільки уваги до себе.
Покрутися.
Дженні!
Тепер точно хтось зніме.
- Гляньте, яка риба! - Боже мій!
- Гляньте, яка риба! - Апетитна, так?
Тепер, коли Дженні почувається фантастично,
вона керує простором, кімнатою,
і так приємно усвідомлювати, що нарешті вона бачить те, що бачимо ми.
- Це оновлена Дженні. - Так.
Вона не та, кого ми бачили в школі.
Ця жінка - бос, вона тепер у це вірить, це їй притаманне.
Дженні все тримає в руках. Вона любить цінувати себе і свій час.
У неї є принади. Тепер вона починає їх бачити.
Немає конкретної мапи, куди треба дістатися в певному віці,
тож саме зараз у неї найкращий час для наступного розділу.
Отже, я хочу подякувати вам усім
не лише за те, що ви прийшли,
а й за те, що підтримували мене останні сім років.
Дякую за підтримку.
Не можу дочекатися розпочати те життя, яке хочу, і на яке заслуговую.
- Хлопці, ви готові? - Так.
Так.
Як у вас справи, ідіоти?
Тане, боже, ти такий гарний!
- Боже мій. - Тенні!
- Поглянь на Джекі. - Ще трохи Боббі.
- Відклеюються. - Я б ніколи!
Нас за це відправлять до кабінету директорки, Джекі.
Що нам робити?
- Подзвонимо Дженні Секкель? - Чекай.
Привіт, Дженні.
- Привіт, Дженні. Ти гарна. - Помінялися зачісками!
Чудова робота над її волоссям.
- Твоє волосся! - Пишаєтесь мною?
- Ти шикарна. - Так, Тенні.
Серйозно, Дженні, золотко, як ти?
- Чудово. - Як минув прийом?
Було дуже весело, а потім ми поїхали в місто.
- Так! - Клас.
Проводила тут бранч.
У мене вчора ночував колега.
Молодець! Живеш наповненим життям!
Боже, щодня.
- Молодець. - Це серйозні зміни!
Так дивно, наскільки інакше я почуваюся останні три тижні.
- Так. - Мені легше.
Я прокидаюся вранці і думаю не лише про роботу.
Є інші речі, про які я думаю і які роблю.
Які речі? З кимось зустрічаєшся? Про це думаєш?
Цього тижня в мене два побачення.
Так!
Знайомся, любонько!
- Що мені втрачати? - Амінь.
І, Тане, я тепер не «щаслива по-американськи», як ти мене назвав.
Як американець, я можу сказати, що ти справді щаслива.
- Ми любимо тебе і радіємо за тебе. - Так.
- Ти заслуговуєш всього, що тебе чекає. - Побажайте мені удачі!
- Так! - Так, щасти!
- Їй не потрібна удача! - Бувай!
- Вона впорається. - Вона сяє.
- Так. - Яка краса.
- Дайте п'ять! - Молодці.
Дайте п'ять!
У нас це завжди погано виходить.
ПОРАДИ ВІД П'ЯТІРКИ
Хочете хвильки без плойки? Спробуйте цей набір.
Тримаються днями, волосся не псується.
А якщо у вас хвилясте волосся, це чудовий спосіб зберегти укладку.
А якщо не хочете витрачати на цю штуку гроші, візьміть колготи.
Результат майже той. Гляньте в тіктоці. Це геніально.
Хвилі без плойки. Такі круті!
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова