Нумо співати в унісон. Готові?
- Чудове вібрато, Карамо. - Дякую.
Знаєш, що кажуть про людей з гарним вібрато?
Що?
Боббі, ти гарний, навіть коли робиш таке обличчя.
У тебе чудова шкіра.
Серйозно. Чудовий вигляд.
Так.
Наша героїня цього тижня - Мері Гендерсон-Улохо.
Їй 65 років,
у неї комісійний магазин Sister Hearts в Арабі.
- Обожнюю комісійні! - Так.
Ніхто не може мені нічого сказати. Нічого!
Бо я це зробила.
Sister Hearts - це ще й робоча програма, яку пані Мері створила
для колишніх в'язнів.
Сиділа я чи ні, я це зробила.
Яка краса.
Її заарештували під час відпустки в Новому Орлеані понад 20 років тому,
тож вона не повернулася додому в Дейтон, Огайо.
Мене засудили до 12,5 років,
а ще 12,5 років я провела під умовним звільненням
за перешкоджання правосуддю. Я познайомилась із хлопцем.
Ми просто розважалися, коли нас зупинила поліція.
Хотіли, щоб я сказала неправду про нього.
Я не сказала, відмовилася.
Мері визнали винною і засудили тут, у Новому Орлеані,
де вона провела більшу частину свого життя.
На волі в неї залишилось 7 дітей.
Я мала просто вирізати той шматочок свого мозку,
покласти його в коробочку і забути про нього,
щоб зосередитися на виживанні у в'язниці.
За ґратами Мері не лише втратила почуття власної гідності,
а й пропустила дорослішання сімох дітей, і це сильно вплинуло на її психіку.
Ще б пак.
В'язниця зробила мене нелюдяною, нечутливою та деморалізованою.
У тюрмі з мозком відбувається щось,
що не дає бути за ґратами, коли думками на волі.
Чому мені так... важко бути
матір'ю для своїх дітей,
коли вони для мене все, і я їх усіх так люблю?
Але діти Мері обожнюють її і навіть вважають героїнею.
Мері намагається усвідомити свою цінність,
особливо в ролі мамі.
Ні!
Я підніму.
Дякую.
Мері номінував її партнер Ентоні, який познайомився з нею в комісійному.
Вона багато часу допомагає людям пережити травму, завдану тюрмою,
але ніхто не допомагає їй з її труднощами.
Вона працює не покладаючи рук.
Витрачає весь свій час
на покращення якості життя інших людей.
Але таким чином вона уникає
необхідності покращити якість свого життя.
Мері не знає, хто вона без своєї програми.
Вона дуже нехтує собою.
У неї є дорослі діти, яких вона уникає,
і думаю, вона має налагодити з ними контакт, поки не пізно.
Тепер Мері офіційно вільна жінка,
але вона застрягла в точці, де її тіло вільне,
але серце й розум досі ув'язнені.
Це так жахливо.
Я досі представляю в'язницю.
А я більше не хочу представляти в'язницю.
Я більше не на умовно-достроковому. Я повністю вільна.
Я хочу змінитися.
Просто не знаю як.
Наша місія цього тижня - допомогти нашій сестрі звільнити її душу!
Так!
Так, Мері!
ДЕНЬ 1
Я НА СВОБОДІ,
- АЛЕ ДОСІ ПОЧУВАЮСЯ УВ'ЯЗНЕНОЮ. - ПАЙПЕР КЕРМАН
- Боже, який гарний! - Так.
Він рожевий!
Тане, ти взяв кредитку, правда?
- Завжди зі мною. - Добре.
- Агов? - Мені тут дуже подобається.
- Мері! - Привіт, Мері.
Ой, це ж ви!
Як справи, красунечко?
Мері нагадує мені одну з моїх тіток. Хочеться обійняти.
- Вони неймовірні. - Дивіться! Боже мій!
- Можеш потім приміряти. - Гаразд.
Просто відчутно її любов.
- Це Ентоні. - Привіт.
- Радий знайомству. - Номінатор.
Розкажіть, що цей бізнес робить для громади.
Коли люди виходять з в'язниці і не можуть знайти роботу,
вони знають, що тут її отримають, бо це місце створене спеціально для них.
Ентоні був бездомним, як і я.
Він відсидів 18 років.
Депресував.
Минув рік, а він уже керує цією програмою. Підтримує мене.
У моєму житті змінилося геть усе.
У мене є надія, є впевненість.
Я роблю дещо абсолютно революційне.
Це нейтралізація позбавлення волі.
- Покажете? - Будь ласка.
Подивимося.
Якщо я покладу це сюди...
У в'язниці я знаю, що цьому взуттю там не місце,
та якщо пересуну, мене посадять в одиночну камеру.
І я не вмію інакше.
Коли приходять у Sister Hearts, я кажу: «Джонатане, наведи лад».
Тож Джонатан зробить так.
І скаже: «Там йому не місце. Тут краще».
Це і є нейтралізація позбавлення волі.
Дозвіл знову самотужки ухвалювати рішення.
Усе, що ви бачите тут,
розставлене людиною, яка була зламана,
і яка проходить організаційну терапію.
Погляньте, як тут гарно!
Боже мій.
Я обожнюю комісійні.
Навіть смішні речі. На них все одно є покупці.
- Подобається? - Поглянь.
Тут є бананки.
Капелюхи. Шарфи.
Взуття. Різні дрібнички.
Я в комісійному.
- Шукаю барахло. - Шикарна.
Кожен знайде щось для себе.
Ти допомагаєш людям, тож тепер ми тобі трохи допоможемо.
- Ходімо до тебе додому. - Покажи, де ти живеш.
Ми добре про тебе подбаємо.
Я ще повернусь за цією бананкою.
- Бувайте! - Гаразд. Бувайте, хлопці.
- Дуже хочеться побачити твій дім, Мері. - Твій дім готовий.
Ну ось, мій дім.
Тут дуже велика кухня.
- Так. - Стільки каструль.
А ось спальня.
Люблю високі ліжка.
Це ліжко вібрує.
Приходь у мотель «Мері Лав», любий.
- Мері. Лягай покажи, як ти вібруєш. - Я не хочу.
Врубай на повну. Тенні спробує.
Приємно.
- Мені подобається, Мері. - Так.
Ви огляньте будинок.
- Я залишуся тут. - Лови мене, Тенні!
Покажу вам ванну кімнату.
- Ось... - Не маленька.
- Так. - Але тут...
- Але... - Але у тебе тут повно речей.
Усе, що є в будинку, - з комісійного.
- Так. - Усе.
У домі темно. Усі вікна зашторені.
У неї повний безлад.
Мері, у тебе є речі.
У тебе багато речей.
Вийшовши з в'язниці, я хотіла володіти речами,
бо мені цього не дозволяли.
Може, ми зможемо допомогти тобі залишити лише дорогі для тебе речі.
- Розбір речей - це не дуже романтично. - Ясно.
Покажи, яке місце у твоєму будинку
тобі подобається найбільше.
Це моє улюблене місце у всьому будинку.
Як би божевільно це не звучало,
я іноді приходжу посидіти на дивані,
дивлюся у вікно і на свої рослини
і відчуваю зв'язок з природою,
ніби встановлюю зв'язок зі своїм творцем.
Бо той самий творець, який створив мене, створив ці рослини,
і так я відчуваю себе людиною.
- Це прекрасно. Так. - Скажи?
- Карамо розбирається в рослинах. - Справді?
Ні, це не так.
Позбутися.
Я навіть не знаю, хто вона.
Ні.
Я хочу знати трохи більше про твоє життя до тюрми.
До тюрми?
У мене диплом з управління нерухомістю.
Купувала будинки на шерифських і податкових аукціонах,
а потім продавала їх одиноким мамам, людям похилого віку.
Я також мати семи дітей. Шести синів і однієї дівчинки.
- Розкажи про них. - Я завагітніла в 16.
Мама сказала: «Ти вагітна, тепер треба заміж».
Вона віддала мене йому, змусила піти з ним.
Я не хотіла цього робити.
Мої діти виросли разом з ними.
Це мій первісток.
Він був моїм найкращим.
Бачу, він помер.
Ти вже була на волі, коли він помер?
Ні.
Він загинув у аварії.
Я не змогла піти на його похорон.
І мені так і не вдалося попрощатися.
Мені дуже шкода.
Це був для мене переломний момент.
Він був першою людиною на планеті, яка любила мене по-справжньому.
Які у тебе стосунки з іншими дітьми?
- Вони розкидані, вони повсюди. - Зрозумів.
Я не знаю, як вони до мене ставляться.
Я майже відчуваю провину.
Уявляєш,
як це - пробути 12 з половиною, майже 13 років, у місці,
де тобі не можна нікого торкатися?
Потім я вийшла,
а мій син уже 198 см зростом і хоче обійнятися.
Це занадто.
Ти провела 12 років без контактів.
Дехто з них навіть не знає, чого я досягла.
- Це боляче.
- Так. - Боляче.
ТВОЄ ЗДОРОВ'Я - ТВОЄ БАГАТСТВО ВЧИСЯ ЛЮБИТИ ДІМ
- Коли востаннє готувала для когось? - До COVID-19.
Коли я заглянув у морозилку,
у тебе багато різного м'яса у великих кількостях.
У мене семеро дітей, тож я звикла готувати багато їжі.
- Як часто ти їм готуєш? - Уже не готую, але звичка залишилася.
Усе готувала в сірій каструлі.
Я клала м'ясо, картоплю, рис, овочі.
Усе в одну каструлю.
- Так. Але я не часто це готую. - Ясно.
Я люблю готувати.
Так, але коли приходжу сюди після 12-14 годин на роботі,
я їм сендвіч з арахісовим маслом, йду в кімнату, сідаю за комп'ютер.
Сендвіч з арахісовим маслом - це непогано,
але раптом захочеться домашньої їжі а часу приготувати нема?
- Чула про заготування їжі? - Ні.
Ідея в тому, щоб приготувати побільше їжі,
розкласти в контейнери, підписати і зберігати в холоді.
- Щоб можна було заморожувати щось у них? - Ще б пак.
Твій дім тепер у Новому Орлеані. Пробувала кухню цього міста?
Я навіть суп гамбо не їм. Я не наважуюся куштувати нове.
Я б його носив. Красивий.
- Дивись. Краса. - У неї тут є гарні речі.
- Бачиш це? - Класна чалма.
- Я її зробила. - Та ну?
- Це все я. Дай покажу, як гарно... - Ти її пошила?
- Тобі личить. - І до плаття!
Так.
Лише поглянь.
- Хіба не краса? - Мері!
Краса, правда?
Олдскульно.
Люблю еліпсоїди.
Швидше.
Це зебра, але для ванної.
Ти давно відрощуєш дреди?
Десь 12 років.
Довго не стригла. Покажи, які довгі, бо ми ще не бачили.
Оце в тебе шевелюра.
- Ага. - Сягає колін.
Так.
Можна взяти ці дреди й закинути у річку, щоб хтось вибрався на берег.
Дреди просто довжелезні.
По суті, вони були в тебе, коли ти сиділа,
а також і тоді, коли ти вже вийшла.
Ці дреди наче нагадування.
Може, ти колись мріяла про іншу зачіску,
але не було можливості?
Джонатане, ці дреди були для безпеки.
Вони допомогли мені захиститися.
У в'язниці тебе хапають за волосся,
щоб контролювати тіло.
Тож я сплела волосся,
щоб у мене не було довгого волосся, і воно не було незахищеним.
- Ясно. - А дреди просто росли.
- Це буквально захисний стиль. - Буквально захисний стиль.
- Так. - Я його не обирала.
Я взагалі не вмію нічого з ними робити.
- А тепер... - Хочеш змінитися?
Може, трохи.
Це комп'ютерна миша.
Давно таких не бачив.
- Антоні, що це? - Це для наріза...
- Це мастурбатор. - Це...
Я не знаю, про що ви.
У якому одязі тобі добре?
- У мене тут є сукня. - Покажи.
Сукню, подібну до цієї, я носила до в'язниці.
- Ясно. - Я почувалася жіночною.
- Добре. - У ній я була жінкою.
Я владна і не часто жартую.
Не часто жартуєш? Ти ще та жартівниця.
- Ні. - Ні?
Ти колись носила його? Досі з етикеткою.
- Мені треба схуднути на пару кіло. - Я тут понишпорив.
Хто вона?
- Вона не Мері. Вона не може бути Мері. - Ні.
У цій шафі є що завгодно.
Там тисячі особистостей.
Одна, може, дві - Мері.
А решта належить якійсь іншій жінці.
Я б щоранку мучився. «Тут стільки всього. Як зрозуміти, ким я хочу бути сьогодні?»
Навіть якби ти прожила ще сто років, усе б не зносила.
Мене це все спантеличує.
Тож носіння форми спрощує мені життя.
Тоді навіщо це все?
Я хочу знову почуватися гарною.
Мері, коли ти востаннє почувалася гарною?
Коли... вийшла заміж у 16.
Пам'ятаю, як він привів мене на вечірку,
і мама пошила мені довгу пишну сукню.
З вузькою талією і пишною спідницею.
Якого кольору?
Червоного.
- Ясно. - Улюблений колір.
Я почувалася найкрасивішою жінкою на планеті.
Я хочу спробувати повернути тебе до того стану.
Нам треба лише розібрати речі.
Щоб ти відсіяла те, що тобі не підходить,
і залишила, що підходить. Розберемося із цим.
Це був сніданок? Чи це...
Нагадує позавчорашній обід, бо ці огірки вже засохли.
- Так і є. - Добре.
Якщо у в'язниці вирішували не годувати мене,
у мене була їжа, яку я сховала.
Тому мені важко це просто викинути.
Мері, я маю запитати, бо мені цікаво.
Ніякого осуду.
Чому ти залишаєшся в Новому Орлеані?
Аллах не дав би опинитися на цій горі,
якби не хотів, щоб я показала людям, що її можна зрушити,
що все може змінитися.
Тому я й залишилася. Тут мені судилося бути.
У в'язниці я бачила найбільше страждань.
Я пообіцяла: «Якщо відшукаєте мене,
коли вийдете, у вас буде, де зупинитися.
Я допоможу знайти одяг і їжу. Просто відшукайте мене».
Мені так гірко відчувати сум у її серці.
Вона зараз намагається максимально ефективно допомогти іншим.
Але з того, що вона каже, видно,
що у неї не було можливості віднайти спосіб рухатися далі.
Із цим ми й допоможемо.
Ти стільки віддала людям. Цього тижня ми віддамо тобі.
Тобі.
Ти навчаєш усіх, як віднайти найкраще в собі,
знайти нове життя.
Ми хочемо допомогти тобі віднайти найкраще в собі і почати нове життя.
Бо тепер твоя черга.
Як тобі план? Це не схоже на щоденне життя.
Чудово.
- Почнімо цей тиждень. - Починаємо через три, два...
Ні, жартую. Ми виходимо.
Класно, що Мері відкривається. Вона хоче зблизитися з родиною.
Мені треба прояснити, що насправді сталося з Мері в минулому,
щоб придумати, як дати їй краще майбутнє.
Її дреди стали способом захисту, а не засобом самовираження,
тому я маю дати їй можливість, дати їй усе необхідне,
щоб передати той настрій, який вона хоче передати.
Мері готова до чого? До нового розділу.
Я хочу вдихнути життя в це місце.
Зараз це наче темна, волога клітка,
а я хочу, щоб було дещо абсолютно протилежне.
Я хочу, щоб вона застосувала до себе той самий принцип,
який запроваджує в магазині до своїх працівників.
Щоб вона почала з малого.
Хочу реанімувати її радість від перебування на кухні.
Вона застрягла в цій формі з комісійного.
А до неї вона носила тюремну форму.
Я хочу нагадати їй, що вона досі людина,
вона досі жінка, досі людина,
і що вона може відчути себе гарною.
ДЕНЬ 2
ХАЙ УСЕРЕДИНІ ЙДЕ ДОЩ... ВІН ПЕРЕТВОРИТЬ СЕРЦЕ НА САД.
Ти в улюбленому червоному, і я дуже щасливий.
Так. Дякую.
Це радісний колір.
Це буде найцікавіше.
Це буде дуже цікаво.
- Як ти ставишся до покупок? - Я така схвильована.
Казала, хочеш барв.
- Так. - Ми знайшли барвисте місце.
Більше десятиліття вона не експериментувала з кольорами,
а в бутику West London кольорів повно. Є простір для фантазії.
Хочу показати їй, що можна зробити.
Ти трохи Плюшкіна.
Я майже впевнений, що ти це знаєш. Тебе не здивуєш.
Але переважно у шафі.
Я хочу показати, що можна позбутися цього і мати кілька речей,
які можуть зробити тебе гарною,
замість тисячі речей і невміння складати образ.
Ти казала, тобі подобається кльош, тонка талія і пишність.
Я покажу тобі подібні варіанти. Але без оцих всіх...
- Бо таке для принцес. - Ага.
- А ти - леді. - Так.
А ще я хочу, щоб ти була безтурботна і легка.
Тут спекотно, і ти, певно, звикла до спеки.
- Ні. - Хочеш комфорту.
Ні. Хто може до такого звикнути? Тут дуже жарко.
- Гарно, правда? - Краса.
- Це... - Щось королівське.
Я хотів підібрати легкі речі, бо вони розвіюються, коли йдеш.
Так ти майже безтілесна.
Але ми поєднаємо їх із сукнями. Створимо багатошаровість.
- Боже мій! - Ти будеш вражена.
- Хочеш, щоб я це поміряла? - Так.
Свисни, якщо щось буде треба. Спробуємо це.
Добре.
Мері?
- Ти готова? - Так.
Боже мій.
Це так по-королівськи.
У цьому вся я.
- Серйозно? - Так, це мені дуже підходить.
Не вистачає одного. Я взяв тобі нові окуляри.
Хочу, щоб ти носила дещо вишуканіше.
О, так краще.
- Боже мій. - Боже. Так краще, Мері.
Ми затягнули талію поясом,
тож ти показуєш найгарніші частини себе.
Я почуваюся сексуальною.
- Так! - Справді.
Ти сексуальна, Мері!
Очевидно, що вона давно не бачила себе такою.
Це схоже на тебе майбутню?
- Так. - Чудово.
Я хочу залишити суть Мері,
а в цьому вбранні Мері все така ж велична та витончена.
Мері!
- Так, підбори високі. - Ніколи б не подумала взути червоні туфлі.
Джинси й футболки підійдуть для роботи, але ти - ця людина, а не та.
У цьому я почуваюся сильною.
Ми підкреслили, де треба, але це не вульгарно.
Ні.
Це дуже благородно.
- Витончено. - Так.
Не придушуй любов до комісійних,
однак, час від часу
важливо ходити в подібні бутики, щоб відчути себе особливою.
Тепер я візьму це собі за звичку.
Добре.
Після тебе.
- Це ресторан. - Так.
Вони спеціалізуються на креольській кухні. Каджунська кухня - це їжа селян.
Креольська кухня - їжа містян.
У містян зазвичай є доступ до морепродуктів.
Каджунська - для селян.
- Для селян. А креольська?
- Для містян. - Ясно.
- Ти вирішила зробити Луїзіану своїм домом. - Так.
Оскільки ти - королева збірних страв,
я хотів зібрати все це разом і приготувати етуфе з креветок.
- Я приготую етуфе? - Ти приготуєш етуфе.
- Зробімо етуфе. - Зробимо це разом.
- Ти це пробувала? - Ні.
Ніколи?
Якщо є один день, коли ти можеш це приготувати,
можеш розкласти все по контейнерах і покласти в морозилку.
Тоді після роботи зможеш розігріти чудову домашню їжу.
Тут усі готують з рисом.
- У цій страві буде рис? - Не хвилюйся. Рис буде.
- Ти забігаєш наперед. - Гаразд.
- Готова почати? - Як ніколи.
Зараз підготуємо базу.
Треба чотири частини цибулі, одну болгарського перцю і одну селери.
Чудово.
Ідеально, і щоб ти знала, я починаю різати часник.
Спочатку добре його розчавлю.
А потім із півзігнутими пальцями...
Дякую, Мері.
У тебе материнський інстинкт.
Що ти любила готувати своїм дітям?
- Чилі. - Що ти туди кладеш?
Усе гостре. В Огайо дуже холодно.
Перець допоміг уберегти моїх дітей від застуд і всякого такого.
Ми використовуємо схожі інгредієнти. Наприклад, паприку з димком.
Трохи орегано, чебрець,
часниковий і цибулевий порошки, білий і чорний перець.
Ми це зробили?
Це можна купити готовим, а можна зробити самому.
- Люблю робити сама. - Це креольська суміш.
Додамо трохи масла в центр.
Висипай туди всю суміш спецій.
Чудово.
- Який запах. - Так.
Тепер додам часник.
І зараз же додам гострий соус.
Трохи білого вина.
- Який аромат! - Так.
Тепер помідори.
Як смачно пахне.
Добре.
Тепер покажу тобі, як зробити підливку.
У неї треба додати загусник. У мене є креветковий бульйон.
- Добре. - У цей глечик.
А тоді додам борошно.
Так робили в дитинстві моя мама-полька.
Тепер виллємо це туди.
- Гарно пахне. - Так.
І на вигляд гарне.
І це недовго готувати.
Недовго.
Бульйон із креветок випарується і загусне,
і тоді я додам листя петрушки.
То ти любиш гостре.
- Додамо каєнський перець? - Так.
Чудово. Тобі вирішувати. Ти - бос.
Овва.
Що?
- Стільки достатньо? - Я поляк. Для мене це дуже гостро!
Це так чудово.
- Це терапія. - Стовідсотково.
Це етуфе не допоможе тобі забути те,
що ти пережила,
але це один із засобів.
Коли почуваєшся пригніченою, кажи собі: «Усе, Мері,
зараз ми зануримося в готування і щось собі приготуємо».
Для мене це форма нейтралізації позбавлення волі.
Це змінює хід думок, і я про це взагалі забула.
Я дивлюся в цей горщик і...
- Він щось у мені пробуджує. - Так!
Ти багато робиш для інших,
але зрозумій, як важливо робити це й для себе.
Я б цього не робила, бо це для мене.
- Це для тебе нетипово. - Це для мене нетипово. Зовсім.
Є різниця між тим, щоб відкрити пачку крекерів,
і з'їсти їх, щоб набрати потрібні калорії,
і тим, щоб наситити себе, зготувавши щось.
Ти показуєш собі, що заслуговуєш затрачених часу і зусиль,
за допомогою смачної страви.
Я вважаю, що турбота про себе - невід'ємна частина процесу зцілення.
Хто показував мені, як це робити?
- Не знаю. - Ніхто!
Уже знаю, як робити це для себе,
і готуватиму найкраще креветкове етуфе в Новому Орлеані.
Саме так.
Я очистив кілька гарних креветок.
Вони готові до каструлі.
Étouffée французькою означає «задушити».
Задушімо цих креветок.
Готуємо їх на слабкому вогні.
Коли порожевіють, вони готові.
Поглянь на це креветкове етуфе.
Я зварив середньозернистий рис.
Трохи розрихлив його маслом. Помастив зверху маслом.
Отже, у нас є гарний рисовий острівок, а все інше буде навколо.
Ось так.
Я почуваюся тут як гурманка-шеф-кухарка.
- Бо так і є. - Ти глянь.
Краса.
- Так. - Дуже гарно.
- Вичавити тобі лимон? - Так.
Гарно все підкреслює і додає свіжості.
А тоді посип собі травами.
- Готова спробувати? - Так.
Це так смачно.
- Гостре! - Так.
- Дуже смачно. - Так.
Знаєш своє діло.
Моя швидкість буде швидша за швидку.
- Ти ж знаєш, як це швидко? - Швидко. Так.
- Швидко. - Ясно.
Знаєш, з якою швидкістю я готуватиму? Швидшою за швидку.
Мені це подобається. Креольська кухня.
ДЕНЬ 3
СОРОМ РУЙНУЄ ВІДВАГУ ТА ПІДЖИВЛЮЄ ВІДЧУЖЕНІСТЬ - БРЕНЕ БРАУН
Я показую Мері цей фотоальбом,
бо це гарний засіб нагадати, ким вона була до в'язниці.
Якщо я дійсно хочу їй допомогти,
маю з'ясувати, хто ця людина.
Я радий, що ми проводимо час разом.
Мені подобається знайомитися з тобою.
Взаємно.
Ти говориш про досвід у в'язниці,
про те, як допомагаєш людям після цього, що дуже важливо,
але є дещо, що я зауважив.
Ти казала, втратила материнський інстинкт.
Це логічно, але я хотів більше дізнатися про Мері до в'язниці.
Ти одружилася в 16.
Я хочу дізнатися більше про це.
Коли я завагітніла в 16,
відчула весь сором і провину,
та все інше, що може відчувати шістнадцятирічна.
Я злилася на батька дитини
і не дуже його любила.
Я навчилася поважати його, бо він був старшим.
Але навіть не знала ні його, ні що таке кохання...
Він був моїм першим хлопцем.
Він був із багатої родини.
Знаєш, насправді, коли я згадую це, то відчуваю,
що мене використовували як якусь річ.
Моя сім'я отримувала подарунки та гроші.
Хочу запитати: «Хто тебе захищав?»
Ніхто.
Я думаю про цей період
і розумію, звідки походить твій сором.
Ця маленька дівчинка
не отримала заслуженої любові.
Я росла в сім'ї, де не було любові та тепла.
Я не знала, як це.
Думаю, це важливо з'ясувати,
бо коли ми говоримо про батьківство,
ми завжди повинні пам'ятати, хто ми такі як люди.
Я не прагну змусити тебе забути про тюрму, але хочу, щоб ти знала: ця травма давніша,
що є те, що змушували тебе й раніше діяти певним чином.
Так.
Коли був у тебе вдома, я побачив це.
Ти отримала його, коли була у в'язниці.
Це останній лист, який я отримала від сина.
Зрозумів.
Прочитаєш?
Він написав: «Привіт. Це я».
Це... «Це я.
Твоя дитина номер один.
Я отримав Коран, який ти мені надіслала. Коли я був молодший,
люди питали, у що я вірю, якої я релігії.
Я відповідав: "У маму".
Іноді я згадую минуле
і думаю, як тобі було виховувати нас.
Мабуть, було важко, так?
Якось ти написала: "Я більше нічого не зробила.
Я навчила вас битися".
А як же кохання?
Це єдине, що я так і не зрозумів, -
любов і емоції.
Мамо, ти зробила все, що могла.
Твого найкращого завжди було достатньо для мене».
За п'ять днів до смерті.
Він визнав, що ти навчила його битися і виживати.
Це те, що тобі довелось робити.
Але він сказав, що не вміє любити.
- Гадаєш, ти вмієш любити своїх дітей? - Ні.
Ти не отримала любові,
а потім на тебе скинули сімох дітей
і сказали: «Люби їх».
Як можна когось вчити, чого сама не вмієш?
Здається, зараз я тим більше не знаю, як їх любити,
і, можливо, через це я не хотіла повертатися.
Бо я ніколи не знала, як бути матір'ю.
Ти вперше відверто говориш про те, що уникаєш цих стосунків.
І чим більше ми уникаємо того, із чим маємо стикнутися,
тим більший сором росте в нашій свідомості.
Бо саме сором не дає тобі бути з дітьми.
Це те, що заважає сказати: «Давайте я просто буду поряд».
Що ти зараз відчуваєш?
Відчуваю, що хочу їм зателефонувати.
Твоя дитина.
Він постійно до мене звертається.
Він хоче від мене любові.
Ось так.
Знаєш, я не люблю виправдання і не намагаюся себе виправдати.
- Просто я не знала нічого кращого. - Ось. Це не виправдання.
Я маю пояснити їм і сказати, що мені шкода.
Коли ти можеш визнати щось,
пробачити себе і попросити прощення, це позбавляє сорому.
Ти на це заслуговуєш.
- Так. - Твої діти заслуговують на це ще більше.
- І мої онуки. - І твої онуки.
Це означає щоранку казати:
«Я встану. Я визнаю, що не знаю, що робила,
але знаю, що робитиму, я подзвоню і скажу: "Люблю тебе".
Дозволь зробити для тебе те, що не робили для Мері"».
Порочні кола можна розірвати.
Ти знаєш, я розірву.
- Так. - Добре.
Я не знаю багато, але знаю цю твою рису.
Карамо, дуже дякую.
- Так. - Я слухаю.
Я хочу навчити Мері бути більш свідомою
того, що нас оточує.
Рослини - важлива частина дому,
бо, крім того, що вони буквально вдихають життя у простір,
про них можна піклуватися.
Яка краса.
- Глянь, який гарний салон. - Дуже милий!
Зелений такий заспокійливий.
Мері дуже гарна зовні.
І вона дуже гарна всередині.
Але вона не відчуває себе гарною.
- Вітаю! Ви власниця? - Це наша улюблена Мері.
Вона запрошує нас у свій простір і свій салон.
- Рада знайомству. - Я чекала.
Ми теж чекали. Ми всі чекали, королево.
Так.
Хочу бути черлідером для Мері.
Скільки у тебе ці чудові дреди?
Дванадцять років. Довгий... О так.
Ти казала, що готова до нової Мері, до чогось нового.
- Це правда? - Правда.
Це символізує стару мене,
сильну мене,
але тепер я легка й повітряна,
і вона може просто жити.
Ти була просто позбавлена можливості гратися зі своїм волоссям.
Так.
Дай мені руки.
Я так тобою пишаюся.
Усе, через що ти пройшла,
будь-що з життя, що вже не допомагає тобі,
я хочу, щоб ти відпустила це все.
Сьогодні ми видихаємо це все,
бо ти вийдеш звідси іншою жінкою, ніж зайшла сюди.
Я згодна.
Почнімо випуск про супермодель!
Весело.
Ми це робимо, королево.
- Мене звати Квентін. - Квентін - найталановитіший перукар.
- Я радий бути частиною цієї подорожі. - Дякую.
Більше не треба ховатися за ними.
- Ви готові? - Я готова.
- Це відбувається. - Я вільна.
Я вільна.
Я просто відчуваю любов у цьому волоссі.
Так.
У мене рука вібрує, коли я його тримаю.
Ми вирушаємо в нову подорож.
Ми просто почнемо розбиратися з нашим поганим «я».
- Нумо розплутувати. - Нашій команді вже приступати?
Беремося до справи.
Чорт.
- Гребінець злий! - Дати знеболююче?
Ні, поки ні.
Знайдіть цій жінці знеболююче.
Боже, мої руки.
Я намагався ними порухати, а вони...
Мене вражає цей колір.
Треба зберегти природність.
На цю сивину мені знадобилося 65 років.
Так. Треба її цінувати.
- Я це відчуваю. - Збережімо її.
- Так. - Мені це подобається. Ми збережемо її.
Чорт, Марічко-чічко.
- Ось так! - Останній.
Молодець, командо.
- Рекордний час! - Боже мій!
Чорт!
Уявляєш, Мері? Це чудово.
Групові обійми. Ми це зробили. Ідіть сюди.
- Сюди! - Волосся мокре.
Ми це зробили. Нічого. Клас.
Ура! Ми це зробили.
Так.
Воно густе.
Воно неймовірне!
Мері, це так.
Не знаю, що ти приймаєш, але я теж хочу.
- Почнімо крутити. - Почнімо закручувати.
Ти сяєш.
- Я бачу. - Так.
Я бачу тебе.
- Мері, ти готова побачити нову Мері? - Як ніколи.
Ой лишенько.
Погляньте на це.
- Хіба вона не гарна? - Так.
Хіба вона не гарна?
Гарненька.
Вона прекрасна. Вона розкішна.
Це просто...
Цей блиск.
Так!
- Хіба не краса? - Подобається?
Так.
Ну як же красиво.
Як відчуття?
Неймовірні.
- Показує мудрість. - І ти це заслужила.
- Я заслужила це. - Заслужила.
- Ти прекрасна. - Дякую.
ДЕНЬ 4
Я ЗУСТРІЛА СЕБЕ
- І БУДУ РЕВНО ЗА СОБОЮ ДОГЛЯДАТИ. - ГЛЕННОН ДОЙЛ
Вони тут.
Гей, вони тут!
Вони тут!
Так хочеться вже її побачити.
Боже!
- Боже мій.
- Що? - Боже мій.
Ти неймовірна.
Ну шикарна! Привіт, Мері.
- Привіт! - Круто, так?
Знаєш, кого ти нагадуєш витонченими рухами? Діану Росс.
- Так. - Боже мій.
- Ось-ось почнеться! - Скоро початок. Ти готова?
- Тримайте мене за руку. - Ми готові.
Готові.
Боже мій.
- Хто тут живе, га? - Ні.
- Ти! - Це не мій дім.
- Це твій дім! - Це не мій дім.
Це твій дім.
Тут свіжо. Він новий. Заспокоює.
Тут спокійно, мирно.
Боббі.
Колір, який вона обирала раніше, був лише інтуїтивною реакцією на те,
що їй не дозволяли ніяких кольорів у в'язниці.
Але замість темних, гнітючих кольорів
я взяв яскраві
і додав кольору за допомогою аксесуарів.
- Усі стіни пофарбовані! - Усі пофарбовані.
- Вони яскраві. Веселі. - Дивіться!
Мамине дитя.
Це просто неймовірно.
Боже мій.
- Америка до цього не готова. - Не готова.
Америка має бачити ліпнину навколо люстри, бо вона крута.
Вона прекрасна.
Боже мій.
Погляньте на ванну.
- Гарна, упорядкована, прибрана. - Це жіноча...
Тут усе не просто так.
- Підлога! Тут нова підлога. - Так.
- Ця підлога. - Це підлога. Так.
Це більше, ніж я коли-небудь мала.
Я не хотів мінімалізму, бо знав - ти любиш речі.
Тож я поклав багато речей, але все не просто так.
Яка краса.
Дуже дякую.
Дивіться! Там посудомийка!
Усе, заспокойся.
- Не треба. - Там посудомийка!
Не заспокоюйся. Кричи на посудомийку!
- Так! - Боже мій!
Етуфе з креветками.
Люблю зберігати їжу.
Після довгого дня думаєш:
«Сендвіч з арахісовим маслом чи етуфе з креветками?»
Коли ми всі підемо, а ти залишишся зі своїми почуттями,
я подумав, добре, як ти займешся приємним і медитативним.
Можеш приготувати етуфе і подумати, яким був тиждень.
Матимеш час для себе.
Я знаю, як я почувалася в ресторані,
коли ми вперше готували. Знаю, що це мені принесло.
Готування через травму. Це змінило мене.
- Це не вирішить усе й відразу. - Я знаю.
- Але це засіб. - Готування через травму.
Так. Готування через травму.
Тут стільки прекрасного, що я не можу дочекатися все показати.
Тож прикраси переважно твої.
Навіть якщо ти носила лише браслети,
вони прекрасно доповнюють будь-який образ.
Найважливіше для мене тут ось це.
Ти казала, що в молодості носила червону сукню.
- Це її сучасна версія. - Так.
Надіюся, почуваєшся так само чудово, як і в тій.
Так.
У шафі вже було багато одягу в африканському стилі,
тож ми хотіли взяти сміливі принти, які майже нагадують це.
Ти готова? Я хочу одягнути тебе в щось інше.
- Так. - Чудово.
Діти, ви готові?
- Так. - Так.
Пані Мері, вийдіть сюди, будь ласка.
Мені подобається.
Мері!
- Боже мій. - Мері!
Вона така впевнена.
Тане, ти зробив її максималістською.
Так!
Принти в шафі були шикарні.
Ми хотіли сучасний образ,
а ще в неї королівський вигляд, чого я й добивався.
- Гляньте, яка вона. - Так.
Хоч у мене шикарний, жіночний, королівський вигляд, я почуваюся сильною.
Так.
За останні 12,5 років
мене примушували поводитися ось так. Дивитися в землю.
- Придушеною. - Так, це теж.
Типу: «Чого дивишся?» Тож доводилось дивитись униз.
А тепер я така: «Я дивлюся на тебе».
- Добре! - Так!
Я до біса гаряча.
Так, Мері.
Наступний образ.
- Дякую, діти. - Я зараз.
Не галасуй. Заходь тихо.
- Щоб не знала, що ти тут. - Привіт!
- Привіт усім. - Привіт, Ентоні.
Як справи? Сідай.
Я здогадувався про це.
Гаразд, діти.
Наша прекрасна Мері.
Так!
Яка краса.
Погляньте, яка вона гарна!
Ти прекрасна.
Так?
- Хіба вона не приголомшлива? - Що ти...
Ти неймовірна.
Красуня.
- Перепрошую. - Ця посмішка.
- Її очі сяють. - Так?
Я почуваюся такою красунею.
Твої очі блищать.
- Наче на десятки років помолодшала. - Так.
Я не бачив тебе такою сором'язливою. Хто ти?
І не кажи.
Що відбувається? Гей.
Як ви? Карамо. Дуже приємно.
- Ми любимо Мері. - Приголомшлива красуня.
- Скажи? - Так.
Я зараз піду по вашу маму, здивуємо її.
Зараз повернусь.
- Серце калатає. - Чому серце калатає?
- Ти нервуєшся? - Нервуюсь.
У нас ще сюрприз. Ходімо зі мною.
- Добре. - Надвір?
Ходімо.
Хто це на підборах?
- Боже мій! - Та ну!
- Дивіться, хто там! - Як це так?
Я перший. Перепрошую.
- Привіт. - Босоніжки!
Ти така гарна.
Класні босоніжки, бабцю Мері.
Дякую.
Це твій син? А це твоя донька!
- Так. - Боже мій.
Які вони великі!
Мері нарешті зможе пробачити собі і попросити пробачення у дітей.
Я ще не обіймала маму разом з кимось.
Настав час діяти, щоб вона могла зцілити сім'ю,
і створити міцну та яскраву спадщину.
Цього тижня я заново народилася.
Я не скажу, що стара Мері померла, бо вона ще там,
але за останній тиждень я обнімалась більше,
ніж будь-коли за останні 20 років.
- Так. - Ви відкрили мою душу.
Мою душу.
І ви дали мені й усім цим людям за мною
ще одну можливість.
Ви змінили мій світ.
- Дуже дякую. - Дякую.
Мій етуфе з креветок.
- На цій ноті... - Ми любимо тебе.
- Веселіться. - Па.
Бувайте.
- Дуже дякую. - Бувайте.
Бувайте.
Феєрична п'ятірка.
Готові зайти в дім?
Прошу в мій дім.
Боже мій!
Яка краса.
Це щось із... Ви не розумієте... Це прекрасно.
- Гляньте на взуття. - Це мене і шокує!
Взуття!
Діти, присядьте на хвилинку. Мама має вам дещо сказати.
Цього тижня я багато про себе дізналася.
І я читала лист молодшого, останній лист, який він мені надіслав.
Він написав, що мама не навчила його любові й емоцій.
Я знаю, що ви потребували моєї любові.
Я не знала, як вам її дати.
Я не знала, що таке любов.
- Не знала. - Це велика зміна.
Я була відстороненою.
А коли вийшла з в'язниці,
мені здавалося, ви будете соромитись мене,
бо я була у в'язниці,
тож я просто трималася подалі.
Мені дуже шкода, що я не могла вас любити,
щоб показати, що таке любов.
- Так. - Треба розірвати порочне коло.
Треба.
Дякую, що підняла цю тему.
Бо це чудовий перший крок.
Зібрати всіх,
залишити це все позаду
і почати рухатися в правильному напрямку.
- Я пишався тобою весь цей час. - Дякую.
Я спостерігаю за тим, як ти працюєш над собою.
Я знаю, що це початок, тож...
Дякую.
- Я люблю тебе. - І я люблю тебе.
Я так тобою пишаюся.
Я дійсно пишаюся тобою.
Сподіваюся, ти тут не востаннє.
Ні, точно ні.
- Я така рада бачити дитину. - Я пізніше опаную свої емоції.
- Ви коли-небудь їли етуфе з креветками? - Ні.
Ходімо нагодуємо всіх.
Запах? Однозначно.
Ми молодці.
Зараз будемо їсти етуфе з креветками.
Це дуже смачно.
Смакота.
Втрачено стільки часу.
На минулому дуже легко зациклитись.
Але, схоже, вона не відчуває злості чи образи.
Вона радіє теперішньому і з надією дивиться в майбутнє.
Це урок для всіх нас.
Ти не потрапляєш у ритм!
Мері показала нам, що травми не визначають нас,
і через що б ми не пройшли, ми здатні
зцілюватися, любити, радіти та соціалізуватися.
Ось у чому суть життя.
ПОРАДИ ВІД П'ЯТІРКИ
ТЕХНІКА СКРИПУ
Щось скрипить і вас нервує?
Не тікайте. Візьміть оливкову олію.
Бачите? Більше не скрипить.
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова