Hele, tamhle si šlape aligátor.
- Ani to tu nevypadá jako v Americe! - Mně to teda jako Amerika připadá.
PÉČE O ZEVNĚJŠEK
KULTURA
MÓDA
JÍDLO A VÍNO
QUEER TÝM
- Chcete vědět, komu pomáháme? - Jo!
Tak fajn. Jmenuje se Ernest Bartholomew.
Vítejte v New Orleans. Bavte se.
Je to hrdý kreol, který vyrostl hluboko v močálech louisianského zálivu.
- Ta intonace! - Zálivu.
S toho tvého tónu mám husinu.
Venkov, to je super místo, kde strávit dětství.
Můj táta je výjimečný člověk, velká osobnost, a máma to s ním snáší.
Jo, fantastické!
Je mu 68 a chystá se s manželkou Mirandou oslavit
39. výročí svatby!
To je krásné!
Miranda je skvělá žena.
Hodná. Krásná.
Srdečnějšího člověka, než je Ernest, nenajdete.
Miranda vyrostla ve městě.
Nechtěl jsem si brát nikoho od nás z venkova,
protože bychom mohli být příbuzní.
Takový prostě je.
Jejich dvě dcery už vylétly z hnízda
a ti dva se trochu odcizili.
- To ne! - Ale bývá to vcelku běžné.
Holky se odstěhovaly do jiných států,
a tehdy jsme si začali žít každý po svém.
Já jsem si vařila, budovala svoji motýlí zahrádku.
Ona má svoji garáž.
Pokud chceš být se mnou, jsem venku, ve svém doupěti.
Ernest se pořád šťourá v tom svém autě.
Táta pořád v garáži kouká na zápasy
a máma v kuchyni sleduje kuchařské pořady.
Gumy spálíš snadno. Stačí přidat plyn a rychle pustit spojku.
Jsem si jistá, že by tam šel i bydlet, kdybychom ho nechali.
Stává se, že máte děti tak dlouho doma a děti jsou váš život,
takže když odejdou, zjistíte: „Počkat. Vždyť my už nemáme nic společného.“
Mirandu nebaví to, co mě,
plavit se na loďce a rybařit a tak.
Stěžuje si, že tam nemá záchod. Říkám jí, že máme kbelík.
Jedu na kole a vychutnávám si to.
Jo. Venkovská myš a holka z města, chápete?
Jsme hodně rozdílní.
Miranda ráda zkouší nové kuchyně, ale Ernest o to nemá zájem.
Než jsme se vzali, chodívali jsme do restaurací,
ale teď Ernest dává přednost zvěřině.
Já si rád připravím nutrii, ondatru nebo mývala.
Já to čistit nebudu, a jíst taky ne.
Je to výborné.
Jejich dcera Ariel taťku nominovala, než bude pozdě.
Pozdě na co? To zní zlověstně!
Táta je praktický člověk.
Víte: „Postarám se, aby měla v autě benzín,“
nebo: „Pokud chce něco vyzvednout, dojedu jí tam.“
Vidíme, že ji má rád.
Ale chceme, aby to mámě projevoval tak, jak by chtěla ona.
Miranda chce, abych se hezky oblékal, vypadal dobře.
Jo, já jsem venkovan.
Vzala si mě. Bylo to v pohodě. Takový prostě jsem.
Miranda Ernesta miluje,
ale chtěla by zpátky toho fešáka, který se proměnil v balíka.
Na škále od nuly do sta,
jak moc se mi líbí ty vousy v gumičce?
Nula.
Je to unikátní. Nikdo jiný to nemá.
Koncem týdne Miranda a Ernest oslaví 39. výročí,
a Ariel chce tátovi pomoct vybřednout z rutiny
- a připravit mamince výjimečný den. - Krása.
Chtěla bych, aby si oba vyšli vstříc.
Mají se moc rádi. On to dokáže!
Podle mě jenom neví, jak na to.
Náš úkol bude, aby opustil tu jeskyni a okouzlil svou bohyni.
Shodnout se na kompromisu je lepší, než jít dál sám.
- Jo! - Jo!
- Jsem rád, že my jsme spolu. - Amen!
PRVNÍ DEN
LEPŠÍ JE SE TROŠKU OHNOUT, NEŽ SE ZLOMIT.
- Tak jo, jdeme na to! - Pojďme!
Zlato, jsme doma!
Koukejte na to fáro!
- Krása. - Mají pěkný domek.
Kde je?
Erneste?
Máš chirurgický plášť, jsi doktor?
Jo, masér.
Jak se daří? Karamo. Moc mě těší.
- Těší mě. - Nápodobně.
Ernest je docela fešák.
Je trochu zarostlý a špinavý, ale fešák.
Fantastické.
Tímhle autem fakt jezdíš?
Koupil jsem ho v roce 1986 od Voodoo Mikea za 1 500 dolarů.
- Aha. - Pojďte se podívat.
Je to výstavní kousek.
A ten interiér.
Počkej, otevřu to.
Panebože!
Pojďme se vyfotit!
A koukej na tu šaltpáku.
Co to znamená?
- Čtyři rychlosti. Jo! - Tak to zas jdu. S manuálem to neumím.
- Je nádherné. - Jo, fantastické.
Všiml jsem si té ohromné televize. Takže to tu neslouží jen na opravy.
- Trávíš tu všechen volný čas. - Jo.
Měli byste si s Mirandou udělat garážové kino.
To je super!
Fantastický nápad.
Všude tu máš fotky své rodiny.
- Jo. - Jsou moc hezké.
Krásné.
Jo, Dominique a Ariel.
Mám dvě holky, víte?
Dominique je prvorozená.
Miranda ji naučila nakupovat.
A druhá, Ariel?
Když jdu na ryby nebo na lov, jde se mnou.
Máš tu spoustu fotek svých dcer.
- Je tady i Miranda? - Ne.
- Jen se ptám. - Proč ne?
Dobře.
Procházím všechny ty krabice s nepořádkem…
Nedělej si to ještě horší.
Nic se neděje.
Hele, já vám povím, jak jsme se s Mirandou seznámili.
Když jsem koncem 60. let chodil na střední,
Měl jsem brigádu v Sears, vzadu jsem oceňoval nářadí.
Ona prodávala cukrovinky.
A když šla do lednice doplnit zásoby, zavřela dveře
a objímali jsme se a líbali. Měla…
Fantastické.
Známe Ernestovo oblíbené slovo.
Fantastické.
Taky tu máš spoustu věcí k jídlu.
Vidím bio med, pálivou louisianskou omáčku.
Rád vařím.
- Vlastně jsem teď dodělal mývala. - Mývala. Dobrá.
Mývala?
No fuj!
Já chci vidět dušeného mývala. Taky chci mývalí rukavice.
Přelitý omáčkou z cibule, česneku a pálivé papriky.
V dětství jste mívali mývala?
- Jo. - Kdo ho vařil?
Maje maminka.
Naber mu na talíř. Ať to ochutná.
Je dost tuhý.
- Takové sušené maso, ale se šťávou. - Nejez to.
Přidáš mi papriku, prosím?
Tady to máme.
Nejez to!
Šťavnaté, křehoučké.
Mývalové jsou nejen rozkošní,
ale kromě člověka taky jediní, kdo dokážou prsty udělat tohle.
A já právě jednoho zkusil.
Omlouvám se, jsem sobec. Chcete taky ochutnat?
- Já právě jedl. - Jsem plný.
Přestaň si všechno strkat do pusy!
- Tohle je moje umývárna. - Tady si pereš plášť.
Tahle vyšperkovaná kuchyně
je v ostrém protikladu s tím, jak žiješ v garáži.
- Doufám, že potkám Mirandu. - To je ona?
Jo, to je Miranda a Dominique.
Líbí se mi, že máte tolik fotek.
Ty tady dala Miranda.
Jo a jo a jo.
Tohle je ložnice, nebo pracovna?
- Chodím sem studovat. - Ano?
Ale býval to pokoj našich holek.
- Bože můj! - A kde máte s Mirandou ložnici?
- Vepředu. - Dobrá. Tak se tam podíváme.
Veď nás.
Kde se odehrává všechno to krásné?
- Hele, Tanny. - Ty se mi líbí!
- Zjevně má ráda boty. - No teda.
Ta boty miluje.
Dobrá, bomber nezavrhuju.
Ten není vůbec špatný.
Tyhle teď frčí.
Viděls tu modrou pásku?
- Ou. - To je…
Retro.
Podařilo se? Máš ji?
- Opatrně. - Je docela lehký.
Počkej, spadnu!
Bože!
Jsi doktor, zdravotník? Pracuješ v nemocnici?
Ne. Je to pohodlné.
Nemůžeš si najít něco, co je pohodlné a vypadá to líp?
- Je mi to fuk. - Chci ti pomoct.
Řekni mi, co si o tvém oblečení myslí Miranda.
Má ráda, když se hezky obleču a upravím. Ale tohle je pohodlné.
- Mně na tom nezáleží. - Ne.
- Jo. - Ne.
Někdy musíš brát v potaz i svého partnera.
Mirandu budeme řešit později.
Nejdřív mi řekni, proč je tohle míň pohodlné než tamto.
- Ty jsou pohodlné. - Tak proč nosíš tamto?
Jsem v doupěti, vidím tohle, tak si to nasadím.
Dobrá. A když nejsi v doupěti, nosíš co?
- Nejspíš džíny, protože… - Ukaž mi je.
Nejsou tady. Tohle je oblečení do společnosti.
A zbytek máš kde?
Ta skříň je jenom na společenské oblečení.
Kde je zbytek?
- Takže… - Ponožky, jak vidíš.
Trička.
Už jsem na světě skoro 40 let,
ale v životě jsem neviděl, že by někdo ukládal oblečení do kartotéky.
Tohle je převážně tvoje běžné oblečení.
Jo. Tady vidíš…
Měl jsem to moc široké, tak jsem tam dal stahovací pásek
místo opasku.
Funguje to dobře, prostě to utáhnu.
Ne.
Ne. Takhle tě nikdo nebude brát vážně.
- Všechno spodní prádlo? - Víceméně.
Máš ho čisté? Bez děr? To není…
Tohle jsou skoro tanga!
Hodně volná tanga.
- To se nesmí opakovat. - Jasně.
Mirandě se tohle nelíbí.
Rozhodně ne.
A co ty kšandy?
Nosím je, protože to dobře funguje a protože rád vyčnívám.
Takže ti záleží na názoru druhých!
- Docela jo. - A nosíš chirurgický plášť.
- Jo. - To musíme vyřešit.
Tak jo, platí.
Někdo tu má vybraný vkus.
Byla řeč o fotkách…
- Ukaž. - To je Miranda.
Má super účes. Jako Farrah Fawcett.
Panebože! Mají tady svatební fotku.
- To je ono! - Takoví mladí blázínci.
- To jsou oni. - Sluší jim to.
Tuhle fotku si nechám.
V obýváku trochu opadává malba.
Můj dojem z jejich domu je takový,
že už to s ním tak trochu vzdali.
Nechali ten dům zchátrat podobně jako svůj vztah.
Tak jo.
To je nádhera.
- Ta zahrádka je tvoje, nebo Mirandy? - Je naše.
- Takže společná. - Jo.
Bože, podívej, monarcha.
Obvykle jich tu lítá tak tři až pět najednou.
Kromě zahrádky,
máte ještě něco, co děláte jen vy dva společně?
Ne. Je třeba začít to znovu budovat.
- Jo. - Chápeš, navázat vztah.
Trošku to okořenit, přeneseně i doslova.
Jo, to zní dobře.
Tohleto je kladivo.
Tohle je šroubovák.
Když potřebujete mít něco v rovině, roztáhnete tohle
a ono vám to řekne.
Nemáte zač.
- To jsou zelené fazolky. - Jo. Výborné.
Moc dobré. Příjemně nasládlé.
To budou pálivé papričky, že?
Jo, Miranda má ráda pikantní.
- Jaké bílkoviny má nejradši? - Ryby.
Nebylo by hezké překvapit ji nějakou specialitou?
Jo. Fantastické.
Posledně ti to nešlo. Vážně to zvládneš?
- Jo, ale ne pod tímhle tlakem. - Fajn.
Ne.
- Ne! - Prostě padá dolů.
Nepokaz to zase. Ne.
Vydrž.
- Lepší! - Mnohem lepší!
- Jackie! - Jo!
A máte to! Viděli jste to!
Umíš twerkovat?
KULTURA
- Vidím, že se umíš bavit. - Pokud tomu tak říkáš. Já nevím.
Můžeš mě něco naučit, protože o autech nic nevím.
Je to fantastické. Když v něm jedu sám,
vždycky na mě aspoň deset aut zatroubí
nebo mě nějak ocení, víš?
Když v něm jedeš, přeješ si, aby Miranda seděla vedle tebe?
Jo, ale podle ní je moc hlučné.
Když jsi tady v garáži, nerada za tebou chodí.
Ne. Moc věcí spolu neděláme, protože jsme spolu 39 let.
Na začátku to bylo všechno fajn,
ale teď je to… chápeš.
- To je asi život. - Myslíš, že Miranda je s tebou šťastná?
Řekl bych, že ne.
- Jaký pocit to v tobě vzbuzuje? - Jsem skleslý.
Cítíš, že za to můžeš ty?
Myslíš, že je to kombinace.
Není to všechno jenom na mně. A není to jenom na ní.
Chci, abychom žili zase spolu, ale to je fuk, víš?
Když začneme říkat „to je fuk“, je to obranný mechanismus.
- Vidím, že svoji ženu miluješ. - Jo.
Je v pořádku říct „chci mít se svou ženou pevný vztah“.
Chci mít se svou ženou pevný vztah.
Jo, to chci, opravdu.
- S tím ti můžu pomoct. - Ano.
Moc ti děkuju.
- Zlato? - Někoho slyším.
Někoho ti vedu.
Pojď za mnou do vaší krásné koupelny.
Dobře se bav, Erneste.
Tak, ráno se probudíš bez trička. Pověz mi, co následuje?
- Stáhnu je. - Do háje.
Tenhle typ culíku na bradce?
Tenhle heterák má svůj styl.
Zkusme to trošku vylepšit.
Už nechci vidět nezapletené vousy.
- Máš je od pandemie? - Jo.
Ty je zaplítáš?
Jak by tě Miranda mohla s tímhle copem odmítnout?
Snad neodmítne.
A já mám hotovo.
Sundej si prosím tu čepici.
Pořád jsem docela zarostlý, ne?
Ernest má takzvaný skullet,
nahoře holou lebku bez vlasů a vzadu takovou delší deku.
- Nechával sis prodloužit vlasy? - Ne.
Prodloužím ti vlasy až do pasu. Budeš Cher pro heteráky.
Zkusit to můžeme.
Je to moc hezký chlap ale bije se na něm několik věcí,
a když si ho s Tanem vezmeme do parády, vytvoříme unikátní styl
bez holé lebky, deky a dlouhého plnovousu.
Kdys naposledy vstal a řekl si: „Erneste, tobě to dneska fakt sluší.“
- Je mi smutno. - To je kloub.
Je tamto hlava? Ne.
Táta nám nabízel mývala.
Děláš si legraci?
Nejsi ani trochu zvědavý?
Ne, vůbec. Vždyť jsou to mazlíci.
- Ahoj. - Ariel a Miranda.
- Moc mě těší. - Mě taky.
- Bobby. - Těší mě.
- Moc… - Spřízněná gurmánka.
To ano. Děkuju.
- Co říkáš na toho mývala? - Takový hlad nemám.
„Takový hlad nemám.“
Ukážeš nám svoje motýly?
Monarchy chovám už přes 25 let.
Takže…
Kromě téhle starosti o motýly, chtěla bys, abyste toho spolu dělali víc?
-Protože jsi mladá a energická žena. -Jo!
Kdysi jsme chodívali na rande.
- Jakého druhu? - Jenom večeře.
Třeba na výročí pro nás Ernest přichystal velkolepé rande.
- Kam tě vzal? - Do Burger King!
- Byli jsme v Burger King. - No teda!
Jo, šli… Jo.
- Překvapil tě? - Ne.
Strýček Karamo ti vysvětlí, že tohle se ti nepovedlo.
Fast food není místo pro oslavu výročí.
Co by sis přála, aby na konci týdne bylo jinak?
Občas se jim nedaří vykomunikovat,
co by si máma přála a co on je schopen jí dát.
Takže doufám, že to nakonec
přispěje k takové obnově jejich vztahu.
A na zevnějšku se taky dá zapracovat.
- Nevím, o čem to mluvíš! - Když už teď neoperuje, že?
- Jo. - Pojďme na to.
- Mám si sbalit? - Ne, jen pojď s námi.
- Ahoj! - Pa!
Ahoj, tati!
Budou mít plné ruce práce.
Bože, tohle je paráda.
DRUHÝ DEN
DRUHÉ JMÉNO LÁSKY JE POCHOPENÍ.
Přijdu na to, jak Ernestovi pomoct pečovat o manželství,
jako pečuje o své auto,
takže pravidelně, láskyplně
a s velkým zájmem.
Pokud si Ernest opravdu chce Mirandu po 39 letech znovu získat,
potřebuje trochu vylepšit.
Je gentleman.
Chci, aby tak taky vypadal.
Teď může trochu vystoupit ze své komfortní zóny
a být tu pro Mirandu,
přemýšlet, co by ji mohlo potěšit.
Vychovali spolu svoje dcery,
což bylo úžasné,
ale teď holky vyrostly a odešly
a je čas, aby ti dva našli společnou řeč a obnovili svoje pouto.
Jejich ložnice je od garáže úplně nejdál.
Mají veliký dům, který vyplňovaly jejich dvě děti,
ale teď jsou tam sami,
tak jim to trošku zpřeházím.
Líbí se mi ty tramvaje, co tu mají.
Jsou zelené a červené, že ano?
Jo.
Do kuchyně?
Do kuchyně!
- Připravíme pro Mirandu něco dobrého. - Tak jo.
- Tedy ty připravíš. - Může být.
- Já tě to naučím. - V sobotu máme výročí.
- Jo! - Třicet devět let.
Třicet devět let!
Fantastické.
Výročí a podobné příležitosti, to má být vrchol romantiky.
A o mně bys měl vědět, že jsem beznadějný romantik,
a nic mě nemůže víc nadchnout než romantika.
Musíš se do toho opřít.
Ale Miranda je komunikativnější.
Mně jazyk moc nejde.
Mluvím, jenom abych uspokojil lidi, rozumíš?
Dělám, co můžu.
Každý komunikujeme jinak.
- Jo. - Jo.
- Nějak to vymyslíme. - Dobře.
Připravíš Mirandě dokonalé jídlo.
Až ho ochutná,
bude vědět, žes na ni myslel, když jsi ho dělal.
- Není to romantické? - Jo.
- Jsi pro? - Jo.
Super, tak začneme.
Ty jsme natrhali u vás. Jsou vaše.
A rovnou tě zapřáhnu.
- Mám je očistit? - Ty to umíš.
Tomu se říká blanšírování. Hodíme zeleninu do vody,
ať trochu změkne.
Vezmeme je…
- Trochu to promícháme. - Jo.
Necháme je na minutku změknout.
Ernest rozhodně není vybíravý.
Vždyť si dobrovolně a rád udělá mývala.
Spíš se musí začít víc zajímat i o jiné věci
než o svých pár oblíbených jídel.
Musí začít myslet na svou ženu.
Teď rovnou do ledu.
- Aby se přestaly vařit. - Jo.
Podívej se, že mají pořád zářivou barvu.
To jsem netušil.
Mám tu krásného lososa.
Krásný netučný kousek i s kůží.
Vím, že to víc umíš s grilem,
ale naučím tě udělat ho na pánvi,
aby měl křupavou kůžičku. Může být?
- Ano. - Tohle si vezmu sem.
Na jednu pánev olivový olej a na druhou sezamový na ty fazolky.
Rychle se to zahřeje.
Lososa okořením opravdu jednoduše.
- Jenom špetkou soli. - Dobře.
- Jako první tam dám cibuli. - Jo.
Dáme tam trochu papriky, abychom tam měli něco sladšího.
Mohl bys to trochu promíchat?
Tady máš utěrku, kdybys potřeboval.
Ano, pane.
Já tam teď vložím lososa kůži dolů.
Pánev musí být horká.
Pokud dáš rybu na studenou pánev, kůže se přilepí
a celé se to rozpadne.
A pak přidám trochu česneku a špetku zázvoru.
Teď to můžeme vše smíchat.
Paráda.
Teď tam přidáme trochu tamari sojové omáčky.
Všechno?
Jo. Ta nám dodá slanou chuť.
Vím, že máš jídla, která děláváš,
která jsou vlastní tobě a tvému rodišti.
Chci, abys věděl, že se to nesnažím změnit,
ale když jde o romantiku,
- připravuju jídlo a myslím na partnera… - Jo.
…co on má rád, to je na tom to výjimečné.
To by Miranda měla cítit, když pro ni budeš vařit.
Jasně.
Vezmeme štětec a zlehka to potřeme
glazurou z římského kmínu, agáve a tamarindu.
Fantastický.
Zkaramelizuje a dodá nám nasládlou chuť.
Jako poslední tu máme bylinky. Umíš vymačkat citron, aby nevypadly pecky?
Mně tam ty pecky nevadí.
- Já je rozkoušu. - Ale Mirandě možná vadí.
Když ho vymačkám takhle, vyjde šťáva,
ale pecky teoreticky zůstanou uvnitř.
Začneme trochou fazolek.
A lososa položíme přímo na ně.
Nahoru dáme trošku bylinek. Dej si na svůj talíř.
Házíš to tam halabala.
Máme hotovo.
Ty tam máš kůžičku.
Klidně si ji nech. Vem si.
- Táta vždycky snědl kůži. - Můj taky.
- Výborné. - Co může být lepšího?
Pojď se mnou.
Snad jsem ho úspěšně připravil, takže neudělá žádnou chybu
a Miranda po něm skočí.
Ne doslova… ale proč ne?
- Jaké jsou fazolky? - Křehké.
Nejlepší je ten losos.
Takže její oblíbená ryba je teď i tvoje nejoblíbenější?
To ne.
Dám si to, protože je to dobré, ale není to moje nejoblíbenější.
Myslíš, že bys to uměl připravit?
Jasně.
- Postavíš se do kuchyně. - Jo.
Pěkně osmahneš ty fazolky, osušíš lososa,
a ona si řekne: „Jo, to je můj muž, už 39 let.“
Jo, to se fakt pobaví.
Na čem budete večeřet?
Mohl bych nachystat…
- Mám kus překližky. - Jo.
Položím ji na dva kbelíky a mám stůl.
Mohl bys na něj dát bílý ubrus, aby to bylo elegantnější.
- Jo. - A kde si to dáte?
Někde uprostřed.
Kuchyň je její prostor, moje doupě je můj,
tak někde mezi.
- Jo. - Pro oba.
Jak se tomu říká?
Kompromis!
- Fajn slovo. - Úžasné.
Fantastické.
Miranda očividně miluje rodinné fotky,
takže jí chci udělat parádní nástěnnou galerii.
Třicet devět fotek za právě tolik let.
Díky, že jste přišli.
Netušíte, co máme v plánu.
Netušíme, ale děkujeme za pozvání.
- Co myslíš, že by si tvá paní dala? - Netuším.
Za 39 let musíš mít představu.
Bolí mě, když slyším, že Ernest ví, že je nešťastná,
ale netuší, co s tím.
- Podívej, co pro tebe mám. - Děkuji.
Ariel říkala, že se jí nelíbí, kam váš vztah momentálně míří.
Jo.
Zeptal jsem se Ernesta, jestli si myslí, že jsi šťastná.
- Řekl, že ne. - Rozumím.
Jsi ve vašem vztahu šťastná?
Mám pocit, že mě nikdo nevidí a neslyší.
Proč se tak cítíš?
Protože jsem se snažila,
abys pochopil, jakou důležitost přikládám některým věcem.
A když to přestalo fungovat,
vzdala jsem jakoukoli snahu ti vysvětlit,
jak se kvůli tomu cítím.
Chápu.
Ale já mám pocit,
že udělám 90 % věcí, o které mě požádáš.
-Jsi… - Postarám se o ně.
To je pravda. Zaměřuješ se na úkoly.
Ano.
Občas se ve vztahu dostaneme do bodu, kdy máme pocit, že tohle…
je lepší než se o něco snažit.
Jo.
Když vzdáte snahu, rezignujete i na vztah.
A to ani jeden nechcete.
Ne, to nechci.
Tak jaké je řešení?
Jaká je odpověď?
Znáte pět jazyků lásky?
To je pět způsobů, díky kterým se cítíme ve vztahu milovaní.
Například máme slova ujištění.
Někteří rádi hned po probuzení slyší: „Holka, vypadáš dobře.“
Pak máme pozornost,
přijímání dárků,
fyzický dotek
a nakonec skutky služby. „Potřebuješ to? Já to pro tebe udělám.“
Potřebuješ takto cítit lásku?
Ne, to není ono.
Ty si celý život myslíš,
že když splníš tenhle úkol,
že jí ukazuješ: „Zlato, jsem pořád tady. Snažím se.“
- Skutky služby jsou skvělé. - Ano.
Ale Miranda říká, že potřebuje něco jiného.
Rozumím.
A co potřebuješ ty?
Pozornost a hodně fyzického doteku.
Máš pocit, že obojí dostáváš?
V poslední době to tak nebylo.
Kdysi ano.
Co potřebuješ ty?
Potřebuju pozornost.
Potřebuju doteky a ujištění.
- Slova. - No…
Vím, že je pro tebe těžké komunikovat.
Se slovy mi to moc nejde.
Potřebuju jenom, abys mi řekl, že mě potřebuješ.
Protože ta tvoje nezávislost může být dost osamělá.
A já se v manželství cítím sama.
Víš, je pro mě opravdu výjimečná.
A jsem si jistý, že to všechno dokážu napravit.
Protože tohle je výjimečné.
Můžeš říct „potřebuju tě“?
Potřebuju tě.
Já tebe taky.
Na druhou stranu, ve vztahu jste dva.
Řekl, že potřebuje víc pozornosti a doteků.
To jste řekli oba.
Kdy jste se naposledy drželi za ruce?
- Když jsem byl v nemocnici? - Ty si to pamatuješ?
- Teď musí přijít činy. - Rozumím.
Držení za ruce je podle mě dobrý začátek.
Udělali jste to tajně.
Ukažte, jak se držíte.
Vy se s tím schováváte.
Už vidím toho šibala, co dostal tu krasavici.
Panebože.
- Jo. - Vidím ho.
Jsou to snadné krůčky. Když ve svém nabitém programu
dokážete říct „potřebuju tě“
a na dvě minutky se zastavit a chytit se za ruce,
budou to první kroky,
abyste se naučili mluvit stejným jazykem lásky.
Protože já tady nevidím
dva lidi, kteří v tomhle už být nechtějí,
ale lidi, kteří jenom zapomněli, jak se to dělá.
Ano.
Ernest je tak ochotný.
Je vidět, že svou ženu miluje a chce se změnit,
a to je první krok, abyste se svým milovaným obnovili pouto,
tahle touha se zlepšovat.
Procházeli jsme u vás jednu bednu
a já tam našel tohle.
Pamatujete si to?
- Pamatuju, ano. - Chci, abyste se na ni podívali.
Jak si ti dva byli blízcí.
Ti dva věděli, že se potřebují.
Jo, tohle je fantastické.
Já si ty lidi pamatuju.
Ještě nejsou pryč.
TŘETÍ DEN
LÉPE DVĚMA NEŽ JEDNOMU. KAZATEL 4:9
Už jsi někdy byl v Rubensteins?
Jo, možná dvakrát v životě.
- Po vás. - Děkuji, pane.
- Kdys byl naposledy nakupovat? - Ani nevím.
Asi před 30 lety.
Byls naposledy v obchodě před 30 lety?
Jo, protože mně všechno koupí manželka.
Koncem týdne budete mít výročí.
Chystáš něco překrásného, že jo?
Co myslíš, že by chtěla?
Chtěla by, abych se hezky oblíkl
a vyrazil s ní někam ven.
- Napadlo tě někdy jí úplně vyrazit dech? - Ani ne.
Měls na to 39 let.
- Víš, kam mířím? - Jo.
Proč ne? Upřímně, zajímá mě to.
Není mi to podobné.
Jsem obyčejný chlap.
- Máš úžasnou ženu. - Fantastickou.
A ta s tebou dlouho vydržela, protože jsi zjevně taky úžasný.
Ale myslím, že si říká:
„Po těch letech bych chtěla, aby byl vážně můj.“
- Jasně. - Ne garáže.
- Jo. Máš pravdu. - Pravda. Je to tak.
Zklamal jsem ji, vážně.
Takže chci pro tebe najít něco,
z čeho tvoje žena pozná, že ti na ní záleží.
Vím, že ve společenském moc nechodíš.
- V garáži to není třeba. - Jo.
Ale na slavnostní příležitosti, třeba na svatbu.
- Nebo výročí? - Jo.
- Na to by se hodilo něco pěkného. - Jo.
Pokud chceš sako a nemá to být nic extra nóbl,
doporučil bych ti zkusit takové, co nemá podšívku.
Je trochu volnější, nebudeš se cítit tak stísněně.
Řekněme, že máš právě na sobě tričko a džíny
a ona chce jít na večeři,
hodíš na sebe sako a můžeš vyrazit.
- Nemusíš se až tolik snažit. - To by šlo.
- Nasadíš si tyhle, prosím? - Jo.
Jsou skvělé. Nech je tu, vezmeme je později.
Říkals, že máš rád kšandy, že jsou tvoje specialita.
Jo. Moc lidí je nenosí.
Jsou super. Líbí se mi, že chceš být originální,
že myslíš na to, jak působíš.
Ale už žádné stahovací pásky.
Ty nosím déle než kšandy.
To mě nepřekvapuje, ale taky měly už dávno umřít.
Už na tvých kalhotách nechci vidět stahovací pásky.
- Můžeme zkoušet? - Jo.
Tak pojď ven.
Postav se prosím přímo sem.
Teď mi řekni,
cítíš se v tom trochu víc jako Ernest?
Ano.
Je to fantastické.
Je to super.
Budeš chodit po městě a potahovat za ně?
Jsem rád, že se mu to líbí. Zjevně se cítí ve své kůži.
Vůbec bych se nezlobil,
kdyby sis tohle vzal na rande s Mirandou.
Ale začít bys mohl ještě trochu stylověji.
Fantastické.
Řekni mi, proč se ti to líbí.
Dobře mi to padne a ten materiál je příjemný.
Fakt pohodlný.
Kdy ti naposledy přišlo, že vypadáš skvěle?
Už je to dávno.
Je fajn se tak zase vidět?
Ano.
Proč mrhat potenciálem v doktorském, když můžeš vypadat skvěle?
- Zkusíme ještě něco? - Ano.
- Už teď je to super. - Fantastické.
Že ty jsi ke mně jenom milý?
- Ne. - Říkals to i posledně.
Tohle je asi ještě fantastičtější než to předtím.
- Co se ti na tom líbí? - Jsou to maskáče.
- Jsem lovec. - Že?
Je to pohodlnější a vypadá to obyčejnější.
Protože já jsem obyčejný.
Dokážeš si představit, že tohle nosíš, když jdeš ven s Mirandou?
Jo, umím. A vím, že bych jí vyrazil dech,
protože mně to taky vyráží dech.
Je to prostě… panejo.
Každý, kdo mě zná, bude říkat: „To je Ernest?“
Jo.
Vím to. To jo, panečku!
Počkej. Nasaď si ty brýle, které jsem ti předtím vybral.
Erneste, ty vypadáš zatraceně dobře.
Snad se podíváš do své skříně a řekneš si: „Chci se oblíkat líp. Pro svou manželku.“
Rozhodně. Zaslouží si to.
- Zaslouží. - Rozhodně.
- Můžu tě obejmout? - Jasně.
Protože mám velkou radost.
- A jsem na tebe vážně hrdý. - Jo.
Fakt se mi líbí, jak zvedáš obočí, když na sebe koukáš.
Dávejte si pozor!
Jsme tady.
Ve skvělém Bluenote Barbershop.
Tak pojď, krasavče.
Tohle je Invee.
- Jak se daří? - Máme ho fakt rádi.
Je nejlepší.
- Můžu ti sundat čepici? - Jasně.
Má účes, kterému s láskou říkáme skullet.
Možná jsem v minulém životě byl tvoje máma,
ale tyhle kudrlinky mi připadají strašně roztomilé.
Jeho ženě se ale nelíbí!
Dneska tu půjde o kompromis
a o to, abychom měli jistotu, že tvoje žena Miranda
tě pořád bude chtít držet za ruku.
Jo, to jo.
Bez triček a velmi úctyhodně.
Myslím, že to neudělá takový rozdíl.
- Ale ano! - Ano?
Rozhodně ano.
- Říkala, že jí chybíš. - Jo.
A žijete spolu!
Jo, ale je to kuchařka, kouká na pořady o vaření.
A já ve svém doupěti koukám na sport.
A co kdybyste si jednou týdně
sedli k televizi spolu?
Pokud zrovna nebude žádný dobrý sport.
Můj muž se mnou kouká na krasobruslení a gymnastiku,
i když je nesnáší.
A on miluje zahradničení, ke kterému mám odpor.
„To mě radši kopni.“
A zjistil jsem, že pořad Zahradníkův svět
se mi vlastně oproti očekávání fakt líbí,
tak třeba najdeš oblíbeného kuchaře.
To nevíš, dokud to nezkusíš.
- Pravda. - Můžu ti rozpustit vousy?
Jo.
- Líbí se mi, jak si upravuješ vousy. - Mám styl.
Máš skvělý styl.
Rozhodně.
Možná je to zvláštní, ale jsem jedinečný.
Jde o tohle.
Kdyby Ernest měl tenhle účes a plnovous, protože se mu to líbí
a je to jeho styl…
zatleskal bych mu.
Myslím, že by mu slušela trochu hranatější bradka.
Ale tak k tomu nedošel.
K tomuhle stylu dospěl, protože se zanedbával.
Začnu tím, že to ustřihnu, a pak to dotvarujeme.
Jde to pryč, Erneste.
Panebože.
Ahoj, čelisti.
Ale líbí se mi tvůj mohutný knír.
Zakroutíme mu ho, jen tak pro legraci?
Jo, rozhodně.
Klidně bys mohl být v pánském časopisu,
v nějakém o fitness nebo o zdraví.
- Co máš na Mirandě nejradši? - Všechno.
Líbí se mi její mysl, to, jak přemýšlí.
- A co se ti nejvíc líbí fyzicky? - Na Mirandě?
Rty.
To je zvrat!
- Ale má krásný úsměv, že? - Jo.
Protože víš co? Každý chce, aby po něm jeho partner
toužil a potřeboval ho.
- Chápu. - Včetně tebe.
To znamená, že oba se musíte víc oceňovat.
- To budu. - Jo!
Dokážeš ji pak líp podporovat.
- Dává to smysl? - Jo.
Ano.
- Tenhle vosk na knír mám rád. - Dobře.
Vzal jsem jen malinko.
Pak vezmeš ukazováček, omotáš na něj vousy,
a potřeš je voskem, aby se ohnuly nahoru.
Panebože, že mu to sluší?
Povedlo se nám to, nebo se nám to povedlo?
- Koukni na něj! - Že?
Jsi krasavec.
Víš to?
- Jo. - Víš to, jo?
- Protože jsi… - Krásný?
- Jsi… - Krásný.
- To teda jsi. Chceš vidět své nové já? - Ano.
Můžeme? Tři, dva, jedna.
Panejo! Pozor na mě!
Že jo?
Když tohle sundáme…
- Tak to jo! - Panebože!
Jo, Mirando, budeš překvapená.
To se mi líbí. Jo.
- Mám z tebe husinu. - Jsem jedinečný. To je fajn.
ČTVRTÝ DEN
KOMPROMIS JE TO, CO LIDI SPOJUJE.
- Těším se, až uvidíš dům. - Doufám, že neomdlím.
- Jsou tu! - Pojďme!
Položte to.
Ahoj!
Pojď, ty krasavče. Rád tě vidím.
Jak se máš?
- Skvěle. - Ty vousy ti vážně sluší.
- Připraven na svůj nový dům? - Ano.
Panebože!
Propána, to je něco…
Ty bláho!
Je to tu mnohem pohodlnější.
Vymalovali jsme.
Slíbil jsem Mirandě, že to zařídím.
Jsem rád, že jsem to nestihl.
A teď…
- Už žádná odlupující se barva. - Miranda bude mít určitě radost.
A teď vaše nová ložnice.
Možná se ptáš, kde je postel.
- Jo. - Tohle je Mirandy.
Jo, to potřebuje. To je skvělé.
- Jak na to Miranda zareaguje? - Asi neomdlí. Ale nebude od toho daleko.
- Bobby, to je nádhera. - Tenhle pokoj mě fascinuje.
- Připraven na další nálož? - Počkejte.
Tak jo.
- Připravený. - Teď už ano.
Panebože!
To byl tvůj stůl, ten byl super.
Použil jsem spoustu vašeho nábytku, měli jste tu hezké kousky.
Pane, smiluj se.
- Pamatuješ si je. - Bože můj.
Každý rok se spolu vyfotíte,
a tu vzpomínku si tu vystavíte.
Bože! Jste fakt dobří.
- Díky. - Jste skvělí.
Panečku.
Zasloužíš si to.
Dobrý? V pohodě.
Panejo!
Bože můj.
- Začínáte spolu nový život. - Jo.
Ale nechtěl jsem zahodit vaše staré vzpomínky, takže…
jsem tu nechal tohle.
Jak jste holky měřili, když rostly.
Neřekl jsem vám, ať to tu necháte, a mám z toho vážně radost.
Pane na nebi!
Bože!
Fantastické.
Bože můj!
Sem jsem dal dveře, ať se propojí váš společný vnitřní prostor
s vaším prostorem venku.
Dveře?
- V tomhle domě je tolik vzpomínek. - Jo.
Hlavně v tomhle pokoji. Tady vyrostly vaše úžasné dcery.
Přesunul jsem vás sem,
aby to bylo blíže
místu, kde tak rád trávíš čas.
- Úžasné. - Erneste?
- Jo? - Tohle nedáš.
Jsem připravený.
Bože můj!
Kristepane!
Bože!
- To je nový svět. - To jo.
Chtěl jsem přemostit tu propast mezi pánským doupětem a domem,
abyste se mohli setkávat uprostřed.
Teď tu můžete večeřet jen sami dva
nebo si pozvat děvčata
nebo třeba přátele.
- Co na to říkáš? - Mirandě to vyrazí dech.
Je to úchvatné.
Co říkáš?
Fantastické.
Zaprvé, ta kombinéza se mi vážně líbí.
Na nošení pro běžný den si ji klidně vezmi.
Jo.
Ale pamatuj, nejde jen o tebe, ale i o Mirandu.
Jasně.
Jeden den v týdnu se oblíkni hezky.
Jasně.
To znamená něco z téhle skříně.
- Jasně. - Nic garážového.
Rozhodně.
- Tak jo, kluci. Připravení? - Jo!
Erneste, můžeš přijít za námi?
Tohle si vezme na rande.
- Jupí, rande! - Na výročí.
Jupí, výročí!
- Přidáte se k nám, pane? - Erneste!
Fantastické.
Je mu 68!
To je krása!
Vypadáš úžasně!
Já vím. Taky se tak cítím.
- Můžeš si vydělávat jako model. - Fantastické.
Ty šle neměly být jen funkční,
chtěl jsem, aby skvěle vypadaly, proto máme kožené.
- Jo. - A ten klobouk.
Tenhle klobouk v letní verzi? Paráda.
Vidím, že se ti to líbí.
Už jenom to, jak sis zastrčil ruce do kapes.
Úplně ti to sedí, je to boží.
- Je to báječné. - Dobré, že?
Báječné, ano.
- Jak se to bude líbit Mirandě? - Rozhodně ji to nažhaví.
- Dobře. - Jo!
- Pojďte. - Jo.
Teď vás necháme, abyste si užili večer.
Dnes slavíte výročí.
Má to pro vás být nový začátek, a ty ses tomu postavil čelem.
- Rozhodně. - Cos na začátku týdne
doufal, že se stane?
Že to s Mirandou zas dáme dohromady.
- Jo. - Navážeme kontakt.
Víte, tohle všechno…
Bože.
Vážně moc děkuju.
Ohromně si toho vážím.
- Ohromně. - Jo.
- Pojď sem. - Ano.
Posíláme pozdrav holkám.
- Vyřídím. - Bude nám smutno.
Hezké výročí. Snad si to užijete.
- Určitě. - Jo.
- Chceš pomoct, Jackie? - Ne, díky.
- V pohodě? - Jo.
Bav se!
To rozhodně budu!
- Ahoj! - Pa, Erneste!
Ahoj, supermodele!
Užij si to!
Moc mu to sluší!
NOVÝ ERNEST
LÁSKA JE ZHUDEBNĚNÉ PŘÁTELSTVÍ.
Co to děláš?
Máte chuť na mývalí špízy?
Já končím. Řekls mývalí špízy?
Pa!
Je to kuře, vy hlupáčci.
Dobře.
Ahoj.
- Můžu si vzít tu mývalí čepici? - Nepocuchá tě?
- Budeš Davy Crockett? - Je to stará čepice.
Není nová.
Je to takový hold Ernestovi.
- Ahoj! - Ahoj.
- Jdem koukat na Ernesta? - Už jsem připravil pití.
Můžeme jít. Pojď, Neone.
Kdo se těší na Ernesta a Mirandu?
- Já! - Jejich velké výročí!
Podívejte, jaký má krásný knír!
- Je to fešák. - Krasavec.
- Jí to sluší. Tedy oběma. - Má krásné šaty.
Připravené?
Jo!
Určitě?
Ano!
- Pojďte dál. - Ahoj.
No teda!
Ty jsi fešák.
- Úplný model. - Panebože!
Chtějí, abych šel na modeling.
Že prý bych si tím vydělal. A já: „Cože?“
Ty jsi model, Erneste!
Trochu sebevědomí!
Teda, to se podívejme!
Vypadáš skvěle.
Jo, projev náklonnosti!
To je něco.
Jak se na něj dívá! Tak to asi vypadalo před 40 lety.
- Proveď nás tu, fešáku. - Pojďte se podívat.
Cože?
Jo, Mirando! Ano!
- To je krása! - Ne!
Teď přijdou slzy štěstí, uvidíte.
Bobby, to se ti povedlo.
- Jsem rád, že se jí líbí. - Bože.
Konečně máš místo na boty, mami. Koukej, co jich je.
Pro sebe nic nečekala.
Jo.
Panečku.
Panenko skákavá.
Nemám slov.
A to se mi běžně nestává!
Hele.
Tohle je, když jsme začínali, a pokračuje to dál.
- Je to takový letopis, co? - Jo.
Podívej.
Prázdné místo. Budoucnost.
Jo.
Asi nikdy jsem nechtěl rodinu víc než teď.
Chci to. Dívat se na tu zeď, na ty fotky
a vidět celý svůj život.
Můžeme. Otevři!
Panejo!
Dveře?
Vidělas své skříně.
Tahle je moje.
Erneste, ty máš oblečení!
Tohle budeš nosit?
Rozhodně!
Jo!
Připravená?
- Ano. - Pozor…
Lidi!
Týden s námi dostal on, ale vše to bylo kvůli ní.
To jako vážně?
- Propána! - A podívej se.
Maličcí motýlci!
Teď mají domov.
- Podívej se na něj. - Máš je ráda, co?
To celé je pro tebe.
Děkuju.
Moc ti děkuju, holka.
Jo, užijte si to.
- Mám tě ráda. - Já tebe taky.
Nádhera.
Tady budeme trávit asi hodně času.
Užijte si večer.
- Rozhodně. - Díky.
- Mám vás ráda. - Díky.
Užijeme si to.
- Snad budu mít děti jako Ariel. - Že?
- Je milá! - Jo.
Dobrá.
- Podívej. - Co budeš vařit?
Tohle je velká chvíle.
Všichni víme, že kuchyně je Mirandino hřiště.
Pro tebe?
Losos!
- Jo! - Fantastické.
Tohle je pro něj změna.
To jo.
Pěkně protřepat.
Výborně.
- Ty jsou ze zahrady. - Jo.
Fantastické.
To vypadá, že lososa je snadné připravit.
Rozhodně je to rychlejší než dušený mýval.
- Hezky to dal na talíře. - To ano.
Výborné. Děkuju.
Sám sebe překvapuju.
Rozhodl se pro kompromis a připravil něco podle její chuti.
- Na nás. - Na nás.
Vážně vypadáš dobře.
Jako starý Ernest.
- Starý Ernest? - Ale nový.
- Jsem zpět. - Nové já.
- Jo. - Těší mě, pane Bartholomew.
Dobře.
Mám tě rád.
Všechno se změní.
Vezmeš si mě?
- Znovu? - Jo.
Ano.
Koukejte na ně.
To je rozkošné.
Ernest vypadá skvěle, cítí se skvěle,
a taky konečně chápe, že Miranda potřebuje jeho podporu.
Můžete najít někoho, kdo vám umožní být sám sebou.
Na druhou stranu byste měli zjistit, co ho rozpálí,
co ho baví, co má rád.
Nezáleží, jak dlouho jste svoji,
pořád byste měli být pro partnera oporou.
Připomeňte mu, proč si vás vzal.
Voodoo.
To je často nepochopená praxe.
Do Louisiany ho přinesli otroci ze západní Afriky
skrz karibský koridor.
Je to víra spojená s přírodou, předky a duchovnem.
Základním kamenem je víra,
že do našeho života nezasahuje jeden bůh, ale duchové.
Že, kluci?
Ahoj, Antoni.
Antoni.
Fantastické!
Překlad titulků: Veronika Kubíčková