SÍDLO ÚŽO PĚTKY NEW ORLEANS, LOUISIANA
Jdeme na to!
Jsou tady!
- Už jdu! - Jo!
- Tak tady bydlíme, Dorian. - Krása.
Že jo?
- Ahoj. - Jo!
- Nazdárek! - Ahoj!
- Moc ti to sluší.
- Že jo? - Díky!
- Rádi tě vidíme! - Ahoj, krásko.
- Já jsem Bobby. - Těší mě, Dorian.
- Díky, žes přišla. - Pojď si k nám sednout.
- Dorian! - Ano?
Těšíme se, až nám povíš o své mámě Doreen.
Slyšeli jsme, že koncem týdne dostane ocenění v Muzeu jazzu.
Jo. Zatím o tom neví,
ale nikdo si to nezaslouží víc než ona.
Prý je taková perla New Orleans. Pověz nám o ní.
- Je klarinetistka a zpěvačka. - To jo!
Má kapelu, Doreen's Jazz New Orleans.
Tady ve Francouzské čtvrti. Jako byste byli na nonstop párty.
Mám pár přezdívek.
Královna klarinetu,
lady Louis,
slečna Satchmo,
Louis Armstrongová.
Je to pocta, víte?
Protože Louis mě sice ovlivnil,
ale klarinet je moje láska.
Původně hrála klasickou hudbu,
ale pak potkala jednoho tubistu, neboli mého tátu,
a on ji přivedl k jazzu,
Před školou jsme cvičili
a po ní taky.
Byla pro mě ideální žena, protože hudba byla můj život,
a ji bavilo totéž, co mě.
Netrvalo dlouho
a my jsme si vydělávali, bavili jsme se a cestovali.
Dvakrát vystupovala s filharmonickým orchestrem.
Pokaždé, když jsem ji tam viděla, začala jsem brečet.
- Hudba k vaší rodině patří. - Jo. Já bubnuju.
A já jsem si říkal, jestli jsi to ty.
Někdy se na ně nemůžu ani ohlídnout,
protože mě pak přemůžou city a přestanu se soustředit.
Zní jako super ženská. Proč ji nominuješ?
Celý život hraju
a už v tom nechci pokračovat.
- Cože? - Rozbíjíš kapelu.
- Ne! Tohle bychom snad ani neměli! - Ví to máma?
Jo, máma to ví.
Takže to ví?
Promiň, že jsem takhle vyjel. Přehnal jsem to.
- Ne! - Omlouvám se.
Je mi to moc líto!
- Už jsem to s ní probrala. V pohodě. - Promiň.
Víte, nemůže hrát na ulicích věčně.
Nemůže se pořád tolik namáhat
a všechno si chystat.
- Je to fyzicky náročné. - Jasně.
Připravíme ji na novou kapitolu.
Přesně tak. Chci jí dát něco, na čem může dál stavět.
Její máma kdysi mívala cukrárnu.
A vím, že v tom chce pokračovat, kvůli ní i kvůli sobě.
Moje rodina tuhle cukrárnu založila.
Desítky let to byl ve čtvrti Tremé úspěšný podnik
a maminčin splněný sen.
Bylo to na ní vidět. Bylo to slyšet v jejím hlase.
Takovou úžasnou hrdost.
Když už ji nemohla vést, nebyla jsem připravená ji převzít
a navíc mě táhla hudba.
Toužila jsem dělat hudbu.
A tak jsme cukrárnu zavřeli.
Tehdy jsem řekla, že ji po nějaké době zase obnovíme,
protože je na mně, abych udržovala rodinné dědictví.
Ale zasáhl život.
- To je ta cukrárna. - Ano.
- Nádherná. - Krásný vývěsní štít.
Jo, má jméno po ní. Doreen's Sweet Shop.
Chodili tam všichni z celé čtvrti
cestou do školy pro svačinku a tak,
ale Katrina ji úplně zdevastovala.
Brzo to bylo pár měsíců a pak pár let,
a teď jsou z ní trosky
a ta hora toho, co se tam musí udělat, je pořád vyšší.
Ta cukrárna k ní prostě patří
a musíme ji teď opravit, aby měla nějakou finanční jistotu.
Živí se hudbou.
- Takže to má na důchod. - Ano.
Jasně.
Takže koncem týdne
ji městská rada v New Orleans jmenuje kulturní velvyslankyni?
Jo. Díky ní je tenhle svět lepším místem
a zaslouží si obojí.
Je úžasné, jak o mámě mluvíš.
Jo, vždyť ji miluju. To je jasný.
Už se na ni moc těším.
Máš klíče? Mám dojem, že budu potřebovat víc času.
- Jo. - To je hodně klíčů.
- Musíš zjistit, kam který patří. - Vyprovodíme tě.
- Bože! - Krása. Díky, žes přišla, Dorian!
- Pojď. - Moc vám děkuju.
- Pa, zlato. - Díky, Dorian.
QUEER TÝM
PRVNÍ DEN
VŽDYCKY JSEM ŽIL JENOM HUDBOU,
ALE TA NESTOJÍ ZA NIC, POKUD JI NEHRAJETE LIDEM.
Jsme ve Francouzské čtvrti. Těšíte se na Doreen?
- Jo! - Já taky.
Já ji chci slyšet!
Já budu venku celou noc
vařit a mýt nádobí.
Taky nájem zaplatím,
protože jsem mu ublížila, to vím.
- Slyším hudbu. Tamhle je! - Tamhle ji máme!
Super, jdeme na to.
No chápete to?
Hele, ono prší.
- Ahoj, Doreen! - Ahoj!
Co se to tu děje? Pane na nebi.
To je teda pořádné překvapení.
Ahoj, krásko.
- Ahoj. Bože můj! - Ahoj, zlato.
- Panebože! - Ahoj!
Tuba!
Propánakrále! Co má tohle být?
- To je krása! - Panebože!
Tohle neskutečné.
Vůbec se nedivím, že jí říkají Královna klarinetu.
Stačí minuta a víte, že posloucháte hudební velikánku.
Tohle je přesně to, co chcete slyšet, když zavítáte do New Orleans.
To je paráda!
Jsi úžasná.
Jo! Dejte jí peníze, lidičky. Byla to nádhera!
Tohle je bezva!
Lawrence, že ano? Panebože! Jste rozkošní!
- Zdravím. - Jak se máte?
- Můžeme tě ukrást? Půjdeš s námi? - Vím, že prší.
Pojď ke mně. Není to Miss mokré tričko.
- Krása. - Lawrenci, ty to tady pohlídej.
- Bez ní to tu není ono. - Jenom trošku mrholí.
- Už jsme s tebou zažili dobrodružství! - To ano.
Pane na nebi, tohle je boží.
Vážně?
Ano, vážně.
Lidi si při hraní na ulici někdy značkují místa,
jako: „Tady nestůjte, tohle je moje.“
Jo. Kdysi jsme museli kempovat. Chodili jsme na místo ve čtvrtek večer.
Odešli jsme až v neděli večer.
- Abyste měli svoje místečko. - Jo. Díkybohu.
To dobře znám.
Chtěli jsme hrát na tomhle rohu, ale majitelům tamtoho obchodu
jsme se nelíbili, nechtěli tam žádnou muziku.
Zakřič na ně z okýnka: „Velká chyba. Obrovská.“
- Super nápad. Ten film miluju. - Že?
- Julia Robertsová. - Kdo ne?
Lidi často pouliční umělce nerespektujou. A taky se nás snaží zachránit.
Bože, tolik lidí, co nás chtělo zachraňovat!
Pane na nebi.
- Vážně? - Vždyť to povídám.
Bydlíš fakt v krásné čtvrti.
- Je rozkošná. - Panečku.
Když jsme se dohodli na koupi domu, vzala jsem sem mámu a ta povídá:
- Krása. - „To je příjemná čtvrť.
Žijí tu i barevní lidé?“
- Teď už ano. - Přesně to jsem jí řekla.
- To je ono. - Řekla jenom „ó“.
- Krásný dům. - Že jo?
Děkuji.
- Ahoj. - Jak se máš?
- Rád tě vidím. - Já vás taky.
Ty zesvětlené vlasy, Dorian. Pecka!
- Sluší ti to. - Panebože!
- Tak už se znáte. - Proč cítím vanilku a karamel?
- Něco tu voní. - Počkejte tady.
Bylo tam cítit čokoládu a vanilku a nevím, co ještě,
ale někdo tam rozhodně pekl.
Jestli je to sladké, tak se pomineme!
- Máte rádi brownies? - Jsme snad nějaké příšery?
Oni mají brownies?
Panebože!
Nedělej to!
- Fuj! - Jak se opovažuješ!
„Brown Es.“
Proč nás takhle dráždíš?
Včera jsem někomu provedla to samé.
Měla jsem takové výčitky, až jsem je musela upéct.
- Takže je máš? - Když mluvíme o báječnostech…
- Tyhle jsou… - Panebože!
…se smetanovým krémem.
Pojď k mamince. Šup do bříška.
Na zdraví, Tanny!
Jsou luxusní, co?
Když twerkuje, poznáte, že má radost. Twerkuj!
Jsem queer sušenková příšera.
Bože můj!
- To se podívejme. - Já vím.
Zlato!
No teda.
To je ale nádherný obrázek.
Z každého koutu tohohle domu dýchá historie a hudba.
Podle mě je hudba opravdu něco, co lidi spojuje, že ano?
A jídlo má podobnou moc.
Jo. To je pravda.
Jsi jako já. Taky jsi snílek.
Máš toho spoustu, co bys chtěla dělat.
Já se chci zaměřit na něco důležitého.
- Moje touhy. - Co opravdu chceš?
Jak si tu cukrárnu ve snu představuješ?
První verze byla…
- Najednou ses rozzářila. - Jo.
V té cukrárně jsem se naučila péct.
Moje máma vždycky přemýšlela, co by chutnalo dětem.
- Taky to tak chci. - Samozřejmě.
A chci to trochu vylepšit
nějakými pečenými dobrotami, které budou pro nás typické,
třeba z listového těsta.
Do listového těsta ti totiž stačí prostě vybrakovat lednici.
To je na něm skvělé!
Uděláš z něj sladké, slané, nebo klidně obojí.
Není nic, co by v něm nechutnalo…
Možná ne nic, ale, propána, rozumíš mi.
Ještě jsme nevymysleli přesnou příchuť,
ale říkám ti,
že až na to přijdu, panečku…
S tím si tenhle týden můžeme pořádně vyhrát.
Super.
Co je tady dole?
Doreen, můžeme omrknout tvůj šatník?
Jsem sbalená.
Protože pořád přijíždíme nebo odjíždíme.
A kde máš kufr?
- Panečku. - Jo.
Ty toho máš.
- Pomůžu ti s tím. - Díky.
Než se posadíš, ty si přivyděláváš jako údržbářka?
- Ne! - Proč nosíš klíče u pasu?
- Chápu. - Kolik tu máš karabinek?
Jsou oddělené,
protože taková váha ničila zapalování v autě.
- Pokračuj. Povídej. - Máme tu venkovní klíče od domu.
Vnitřní klíče od domu.
A klíče od cukrárny.
A na práci používáme visací zámky.
- Jo. - Je jich hodně. Posaď se, prosím.
Tak jo.
Džínová bunda.
Ta mě nějak neuráží.
To tričko je starší než Dorian a já ho miluju.
Tohle je místo činu.
Ne.
Doreen je temperamentní. Je zábavná. Je rázná. Je energická.
Ne.
To oblečení…
- A tohle je to největší ne. - Panebože!
…je prostě o ničem.
Ani náhodou.
Ty ses úplně zbláznila?
Není to vůbec dobrý.
Cítíš se v tom dobře?
Občas sice někdo přijde
a má poznámky na moje oblečení,
ale když začnu hrát, spadne jim čelist. Takže jsem v pohodě.
Ale nechtěla bys vypadat hezky?
Něco ti povím.
V televizi bývají i některé silnější ženy.
- Jo. - A ty se mi fakt líbí.
Ale já na tohle nejsem. Rozumíš mi?
Proč by ne?
Můžeš vypadat úžasně.
A já ti chci ukázat, jak je to snadné.
Panebože. To je… Děkuju ti.
Do háje.
Bože můj. Dobře, tak povídej.
Jak se o sebe staráš?
Umyju si obličej, vyčistím si zuby a…
Ano. Souhlas.
…a jsem hotová.
A jsi hotová.
Vlasy si zapletu, což chvíli vydrží.
- Ano. - O ty se nestarám.
A odkud se vzal ten nápad si je zaplétat?
Nedá to moc práce, vypadá to elegantně…
Jo, je to pohodlné.
A s líčením si moc hlavu nedělám, ale když mě Dorian namaluje, to je něco.
Podívej se na svoji tvář.
Je nádherná.
Pamatuju si, když mi poprvé dala řasy.
- Úplně mě to dostalo. - Ty oči!
Cítila jsem se jako královna.
- Ten pocit miluju. - Božínku.
Chtěla bys něco takového mít denně?
Chceš se něco z toho naučit?
To si piš.
Ahoj, krásko.
Ahoj, fešáku.
Když se na tebe podívám, vidím jenom ryzí talent.
Vážně?
Jaký je to pocit, když víš, že díky tobě se tolik lidí cítí šťastných?
Víš…
Díky. Vím to až od tebe.
- Je to tak! - Je to milé.
- Je to tak! - No…
Když jsme sem jeli,
řeklas, že tě lidi chtějí zachraňovat, protože hraješ na ulici.
Jo.
Když tě lidé neznají, prostě si dělají závěry.
Jo.
Chápeš, řeknou si:
„Aha, ti jsou na ulici, v tom musí být drogy.
V tom musí být alkohol.“
Dlouho jsme měli zákaz
dělat koncerty v dobrých klubech, chápeš?
Lidé, kteří najímají umělce, nevidí odkaz, který tvoříte.
Jo, je to na houby, ale děláme to, co máme rádi.
Jo. Cítíš se někdy vyčerpaná a unavená?
To rozhodně. Kdysi jsem ráda cestovala,
ale teď už jen projít letištěm…
Letiště jsou obří!
- Že jo? - Vážně obrovská.
- Páni. - To mi říkat nemusíš.
Po jednačtyřicítce si říkám, co to mám s koleny.
- „Co se děje?“ - 41? Prokrista.
Takže jsem mimino.
Ano. Uznávám. Ale už se to projevuje.
- Už je to tu. - Jo.
Když mně bylo 41, zhoršily se mi oči.
- Uvědomila jsem si, že je to tu. - Jasně.
„Jsme v tom.“
- „Jsme v tom.“ - Sakra.
Nemůžu říct, že od té doby to jde z kopce…
- Ne, stoupáš. - Ale zhoršuje se to.
A co cítíš emocionálně?
I když toho je na mě moc, tak si nestěžuju,
protože vždycky je lepší mít co dělat a být přetížený,
než nemít do čeho píchnout.
Takže dobrý. Jen občas doháním.
- Tvoje vášeň ti prospívá. - Hezky řečeno.
Jo, to je hezké.
Antoni, ještě poslední tři! Dělej, to zvládneš!
- Hej. - Vítej, drahá dámo.
Ještě kousek!
Promiň! Sáhl jsem ti do pusy!
Tvoje milá dcera mi dala pár fotek.
To je tvoje máma?
- To je ona. - Jo.
- Anna May. - Jo.
To je moje holka.
Moje máma přešla od uklízení cizích domů
k úspěšnému podniku, který prospíval desítky let.
- Je krásná. - Jo.
Doreen's Sweet Shop.
Pracoval na tom můj táta. Dal to dohromady, vyrobil pult.
A děti přišly,
stouply si do fronty a šly k pultu
a máma na ně byla moc milá.
„Ahoj, broučku. Co by sis přál?“
A jak dlouho ho vedla?
- Pětatřicet let. - No teda.
Rozhodně to byla ikona vaší čtvrti.
Jo, oblíbené místo.
- To je úžasný odkaz. - Je to úžasné, ano.
Nechtěla jsem, ať to u nich skončí. Koupila jsem ten dům.
- Ve kterém roce? - To musel být rok 2002.
Takže jste na něm za ty roky pracovali?
- To si piš. - Jo.
Jistěže jo. A je to smůla,
protože když přišla Katrina, byl tam metr vody. Bum.
- Všechno se muselo vyhodit. - Jo.
Tolik se tam toho pokazilo, v tolika ohledech
a na tak dlouho.
Člověk po tom touží, ale nejde to.
Zasáhne život a po nějaké době už máš jen hromadu nesplněných snů.
- Já už jsem tam začal pracovat. - Vážně?
- Podíváme se tam? - Dobře. Jdeme na to.
- Děcka! - Ano?
Děcka, můžeme vyrazit do cukrárny?
Jo!
Tremé je nejstarší čtvrť svobodných černochů v zemi.
Tady žila slečna Dorothy. Sedávala tu na verandě.
Věděla vše, co se v okolí šustlo.
Miluju staré paničky, které vědí všechno o všech.
Bobby, to jsi celý ty.
Hele, jednou to budu já. Rozhodně.
U nás doma se jim říká šmíračky.
- Bydlelas tu? - Kdysi jsem žila tady.
- Tady. - Ahoj, dome!
- A tohle je ta cukrárna. - Ano.
Teď tam pracují moji skřítkové. Dějou se velké věci.
Už jenom slyšet odtamtud zvuky je úžasné, protože tam doteď žádné nebyly.
- Jo. - Že jo?
- Bylo tu dlouho ticho, co? - Jo, bylo tu ticho.
Rád bych tě pozval dovnitř, abys viděla tu změnu,
ale to nejde.
A já už chtěl říct, ať jdeme.
Mám pocit, žes mi oplatil ty brownies.
Připravená začít týden s námi?
To si pište.
- Jo? - Jdeme na to!
VÍTEJTE V CENTRU NEW ORLEANS
V závěru týdne rada města New Orleans překvapí Doreen
titulem kulturní velvyslankyně města.
A já chci, aby se cítila báječně. Aby si připadala silná.
Aby měla pocit, že si to rozhodně zaslouží.
Pro Doreen se teď všechno mění. Dcera opouští kapelu.
Bojí se, že už dlouho na ulici hrát nevydrží.
Tohle období může být děsivé.
Když jí připomeneme, jaký vliv měla na komunitu
a jaký odkaz po sobě zanechává,
snad jí to pomůže ty změny trochu usnadnit.
Hudbu sice miluje, ale teď začíná novou životní kapitolu
a je úžasné, že se rozhodla ohlédnout do minulosti
a znovu otevřít Doreen's Sweet Shop.
Chci, aby se do tohohle nového dobrodružství nadchla.
Doreen je vážně úžasná
a já chci zajistit, abychom nejen ocenili ji jako osobnost,
ale oslavili i její krásu. Vždyť se na ni podívejte.
Je nádherná.
Často když něco plánujete,
nevychází to přesně podle vašich představ,
ale tento týden doufám, že Doreen pomůžu
vrátit se do máminy cukrárny
a opravdu si představit svoji budoucnost v ní.
DRUHÝ DEN
JE JEDNO, KDE NA SVÉ CESTĚ PRÁVĚ JSTE,
PRÁVĚ TAM TEĎ POTŘEBUJETE BÝT.
Vítejte v Sephoře! Čeká nás nákupní horečka!
Sephoru miluju.
- Dorian, teď se nám splní dětské sny. - Přesně.
Jsem rád, že Doreen můžu pomoct.
Vezmu si košík a stáhnu tam všechno.
Tohle ocenění, to pro ni bude životní okamžik,
a já jí ukážu, jak se může vyjádřit novým krásným způsobem.
- O tomhle vůbec nic nevím. - Tvoje očička se úplně…
Takže teď budeme vylepšovat.
Teď chceme být přitažlivé.
Bude fakt horko! Pořádně se připravte.
Tohle je kontura.
Ta je skvělá pro naši pleť.
- Pokud je vidět, není to správný odstín. - Přesně.
To je krása!
Tak jo, potřebujeme jich sedm.
Super. To je hezký. Chceš si vybrat rtěnku?
- Kdybych mě někdy nominovali na cenu… - Až tě nominujou.
- Díky. - Díky. Ano, tady…
Na žádná „kdyby“ nehrajeme. My projektujeme.
Měla bych mít něco, co můžu jen vytáhnout.
Tyhle fialové a ovocné odstíny ti vážně svědčí.
Přijde mi, že učíme ženy,
že s rostoucím věkem nesmí krásu oslavovat jako dřív.
„Nehraj si s barvami, tohle s vlasy nedělej.
Musíš zapadnout.“ Ne! Na věku nezáleží.
Můžete sebe samu oslavit, jak chcete.
- Kdo je ta sexy holka? - To je ono, mami.
Teď se postaráme o pleť.
Tohle je toner. Vyjdeš ze sprchy a vetřeš si ho.
- Rozumím. - Je to luxus.
- Chápete? - Jo.
Tenhle vyhlazující oční gel je boží.
Vyplňující sérum, hydratační gel a růžový olej s vitamínem C.
To se hodí vám oběma.
Pořadí je takovéhle. Můžeme?
Toner, pak sérum, oční krém, hydratační gel, olej.
Dobře!
Toner, pak sérum, oční krém, hydratační gel, olej.
Dobře.
A pak si břichem plácneš s člověkem vedle sebe.
Anebo zadečkem. To je lepší.
- Mnohem hezčí. - Potřebuješ další košík.
- Jsi ráda mámou? - Panečku…
V každém směru. Každá část cesty byla úžasná.
Bože. To mě tak moc těší.
Jo.
Rád nakupuju, ale nemůžu někomu pomoct,
dokud nevím, jací jsou, co je zajímá.
Vyrostla jsi v cukrárně a stala ses hudebnicí.
Jo. Víš, musela jsem v hudbě uspět,
protože jsem měla vytyčenou skvělou kariéru.
Já to měl podobně.
Měli jsme obchod, část s potravinami, část se sladkostmi.
- Tím jsme se živili. - Jo.
A naše rodiny předpokládaly, že to nakonec převezmeme my, děti.
To se nestalo. Ani u tebe.
Táta řekl: „To je pro tebe.“ A já, že to nechci.
- Jo. - A vím, že ho to zranilo.
Moje vášeň mi dala sílu to udělat.
- Jo. - Hrála jsem na klarinet vážně dobře.
Vážně dobře, od samého začátku. Lépe než průměrný člověk.
Nikdy předtím jsem nebyla lepší než průměr.
Neřekla jsem, že ten obchod vůbec nechci.
Řekla jsem, že se chci zařídit po svém
a později se o něj postarám.
A pak mi zavolali ohledně táty.
- Bože. - Jo, táta umřel.
To je mi líto.
Jo.
Takže cukrárnu udržovala tvoje máma?
Dokud nezačala trpět demencí.
- Chápu. - A… jo.
Je to šílené.
Rozumíš? Takže ten důvod, proč si pamatuju ten rozhovor s tátou,
to „tohle je pro tebe“ a „já to nechci“,
je asi: „Jak sis mohla dovolit zranit tátovy city?“
Proto je pro tebe tak důležité tu cukrárnu znovu obnovit?
Na počest tvých rodičů?
- Opravdu tvrdě dřeli. - Jo.
Tolik toho dokázali a jejich sny se splnily.
A chtěli to všechno pro mě,
ale já si vybrala klarinet.
Jo.
Chápu, proč cítí jistou vinu,
ale štve mě, jak se tím po desítky let mučí.
V tuto chvíli
je očividně schopná jejich dědictví obnovit,
a já chci, aby se toho všeho cítila hodna.
A součástí toho je i vzhled, díky kterému se tak bude cítit.
- Můžeme? - Jo.
Můžu to odhrnout?
Pojď se mnou.
Super.
Předtím jsi byla jen kulička látky.
Netušil jsem, jak pod ní vypadáš.
Díky tomuhle získáš proporce, jaké tvoje tělo opravdu má.
Máš pas.
Máš trup.
Máš nohy.
A my je teď ukazujeme.
Problém je, že ta krátká halenka mi bude dělat potíže.
Vysvětli mi to.
Když hraješ na klarinet,
zvedáš se u toho, a trochu by bylo vidět břicho.
Jo. A až bych se vrátila dolů, břicho by zůstalo odhrnuté.
Ano.
Zůstalo by tady sedět. Chápu.
Takže pro tebe
potřebujeme delší top, abys měla jistotu.
Jo.
Ale ty boty.
Dokud jenom stojím na místě? Jo!
Chápu. Potřebuješ bez podpatku. Může být.
- Jo. - Teď zapomeň na klarinet.
Cítíš se v tom hezky?
Jo. Vypadám jako lidi v televizi.
Vypadáš nádherně.
- Děkuju. - Opravdu!
To, když sama řekla, že tak se oblékají ženy, které obdivuje?
To je ono! O to mi jde.
Vypadá nádherně.
Budí pozornost.
Hollywood.
Hollywood!
Vypadáš jako ta úžasná, silná a kreativní žena, kterou jsi.
Kdo by to řekl?
TŘETÍ DEN
ZJISTILA JSEM, ŽE SNAŽIT SE UŽIVIT NENÍ TOTÉŽ, CO ŽÍT.
Zvenku se to moc nezměnilo, co?
Za ty roky v Queer Týmu jsme se připletli ke spoustě průšvihů,
ale tenhle je teda fakt pořádný.
Vzal jsem si tam Lawrence.
Manžel mi přece poradí, jestli jdu správným směrem.
- Tohle je super. - Že jo? Krásně otevřené.
- Tohle je Taika. - Zdravím.
Našla spoustu skvělých fotek, které bychom sem chtěli dát.
Tolik lidí z téhle čtvrti si pamatuje tohle místo a slečnu Annie May.
Vzpomínají, jak sem chodili jako děti. Taky k nim patřím.
Potom, co jsem dostal klíče,
jsme se probrali tunami plísně a trosek po hurikánu,
ale čeká tu ještě spousta práce,
než se bude moct znovu otevřít.
Já jsem to tam chtěl zařídit, aby Doreen mohla zavzpomínat na minulost,
ale taky si představit, jak cukrárnu otevře pro budoucí generace.
- Udělali jste kus práce. - Jo?
- Bude to nový úsek života. - Bude to super.
Vím, že se její máma v nebi usmívá,
když ví, že se tu na tom pracuje.
Mám velkou radost.
Onehdy jsem si povídal s tvou mámou.
Mluvili jsme o tom, co by chtěla v cukrárně mít.
Úplně se rozzářila, když jsme se bavili o listovém těstě.
- Ano. - A mě to nadchlo.
To těsto je jako nepopsaný list. Může být sladké, slané, dáš do něj cokoli.
A teď budeme zkoušet.
Naučím vás různé tvary a velikosti.
- Můžeme to zkusit spolu? - Jo, bezva.
Jo. Super.
Dorian chce svou mámu v téhle nové životní fázi podpořit,
aby věděla, že to zvládne.
Nejdřív klasické dánské pečivo.
Ukážu jim různé způsoby, jak to těsto vykrajovat.
Tomu se říká Danish braid, dánský cop.
Omotáte je kolem náplně a dostanete krásný cop.
Máme misi.
A teď větrník.
Hledáme tu nejlepší listovou dobrotu. Dobroty. V plurálu.
Uděláme kroužek.
Naplníte ho, čímkoli vás napadne.
- Dobrá. Jdeme na to. - Co děláš?
- Udělám to nejtěžší. - Cop?
- Jdeš rovnou po tom nejtěžším? - Jo.
Ani mě to nepřekvapuje.
Tak co, Dorian, co říkáš na obnovu cukrárny?
Těším se, co s ní vymyslí
a na čem budeme celé noci pracovat.
„Budeme?“ Pomůžeš jí?
Určitě. Péct s ní je vždycky zábava.
Jsme nejlepší kamarádky. Vždycky se dobře bavíme.
To je super, že to říkáš o své mámě.
- Jsme kámošky. - Jo, kámošky.
Milujete se jako rodina a máte se rády.
- Rozhodně. - Ano.
- Koukej! - Máš to krásné.
Opravdu je to krásné.
- Proboha, přestaňte. - Můžeš to potřít.
- Je divné dávat na to syrové vejce. - Jo, proto…
Pochopíte, až to vytáhneme z trouby.
Cukr se na tom vajíčku pěkně uchytí.
To se mi líbí.
Když jsem to viděla, říkala jsem si: „Čerstvý kopr?
Pane na nebi.“
To je chytré.
Někdy je třeba postupovat přesně podle receptu v kuchařce…
Asi tam dám ovoce a smetanu.
…ale jindy si chcete pohrát, pobavit se,
být kreativní a zkoumat, co spolu funguje.
Vložíte do toho trochu jazzu.
Já dávám svoje do trouby.
Trouba je na 200.
Za 15 až 17 minut to bude hotové.
Fascinuje mě, že spolu žijete
i pracujete.
Taky jsi to tak měla, Doreen?
- Rozhodně jsem byla mámina. - A ty?
- Já jsem pořád mámina. - Jo, to je pořád.
Když se ohlédneš, když se já ohlédnu,
vychovali mě vzadu za tou cukrárnou, chápeš?
Takže v Doreen's Sweet Shop je plno vzpomínek.
Rozumím.
Máma byla většinu času v prodejně
a já jí pomáhala s přípravou, než jsem začala dělat hudbu.
To bylo taky skvělé.
Být s ní bylo úžasné.
- Jo. - Rozhodně.
Tahle cukrárna přinesla Doreen a její mámě tolik šťastných chvil.
A teď, když přemýšlí o téhle další životní kapitole,
je to pro ni mnohem víc než obchod.
Je to odkaz její rodiny, kterému chce vzdát hold.
To je nádhera.
Jsou zlaté a krásné! Už se těším, až je uvidíte!
- Vyděsils mě! - Ne, to se jenom těším.
Voilà, mademoiselle. Pro vás.
To je nádhera.
Co na nich je? Jen ta vajíčka?
Posypal jsem je cukrem Demerara. Mám rád to sladké křupnutí po zakousnutí,
protože samotné těsto je jen máslové. Je takové neutrální.
- Krása. - Líbí se ti ten větrník?
- Ano. - Jo. Je úžasně fotogenický.
- Nádhera. - Tuhle fotku vám pošlu.
- Jo. - Je to nádhera.
- Naše testovací kuchyňka! - Panečku. Já vám povím…
- Já začnu slaným. - Jo.
To mě podrž.
Kopr by mě nenapadl, ale je to úchvatné.
Propána.
- Jo. - Ten kopr.
Tohle je šunka se sýrem.
Ťukneme si?
- Na zdraví. - Na zdraví.
Tenhle u mě vyhrává.
- Je vynikající. - Shodneme se?
- Moc dobrý. - Můžeme dělat velké copy.
- A jenom krájet. - Jo. Rozhodně.
Slaný máme vybraný. Co sladký?
Jahody a borůvky.
Myslím, že ten přitáhne davy.
- Ovoce a smetana. To bylo ono. - Dobře.
Je to dobré, ale dal bych tam spíš krémový sýr a cukr.
Používáme čerstvé ovoce,
takže je takhle je to trochu…
Nevýrazné.
Jaký tvar uděláme? Chcete větrník?
- Jo, mně se líbí. - Ano.
Budeme dělat klasický větrník,
krémový sýr, moučkový cukr, špetku vanilky
a k tomu dáme macerované bobule.
- Ano. - Máme to.
Máme hotovo.
No teda.
ČTVRTÝ DEN
HUDBA SE MĚNÍ,
A JÁ SE MĚNÍM SPOLU S NÍ.
Jo, Doreen! Panebože.
Pojď dál.
- Díky. - Ano.
Vítej.
- Ahoj, Akeisho. - Ahoj.
- Jak se máš? - Jak se daří?
- Tohle je krásná Doreen. - Dobrý den.
Posaď se, zlato. Skvěle.
- Můžu si sáhnout? - Ovšem.
- Dobře. - Ovšem.
Ty nosíš vždycky jen zapletené copy už…
- Třicet sedm let? - To je déle, než jsem čekal.
Byla by zábava, kdybychom zkusili něco trochu jiného.
Uděláme ti střih, který bude jednoduchý na úpravu.
- Trochu řídnou. - O tom nesmíme mluvit.
Folikulům se tyhle řeči nelíbí.
- Jasně. Chápu. - Vedou si vážně dobře.
Jedna moje krásná známá, kterou jsem posedlý,
po nich chtěla hodně moc,
protože je bez přestávek stahovala do copů
od Reaganových dob, takže jen chci říct,
že tu folikuly ještě jsou. Vlasy můžou dorůst.
Kop!
- Dobrá. - Kop!
To zvládnu taky, ale nejdřív zavolej sanitku.
Ne!
Pro Doreen jsou copy jednoznačně otázkou pohodlí
a opravdu jí moc sluší.
Já jí chci jenom ukázat několik nenáročných a krásných účesů.
- Ráda je nechám volně. - Je to příjemné.
Líbí se mi to.
- Ano. - Jo.
Pokud jim tu volnost nedopřeješ, nikdy se nezregenerují.
Necháme ty vlasy vydechnout,
ale taky bude mít možnost se k zaplétání vrátit.
Ano, Doreen.
Ať si vydechnou. Dopřejeme jim lehkost.
Ty tvoje folikuly teď zpívají aleluja!
„Aleluja!“
Myslím, že Doreen cítí okamžitou úlevu,
okamžitou lehkost, jen tím, že jsme ty vlasy rozpletli a umyli.
To je super!
Pane na nebi.
Úplně mě fascinuje, jak krásné máš vlasy.
Že ano?
Do háje, co to je? Paráda.
- Na který koncert nejradši vzpomínáš? - To jsme byli v Bogotě, v Kolumbii.
Šli jsme v průvodu,
který začínal na vrcholku hory
a sešli jsme z ní až dolů,
ale když jsme byli asi uprostřed, byli všude lidi, kam ses jenom podíval.
Neuměla jsem vůbec španělsky
a jich moc anglicky taky nemluví,
ale hrála jsem jednu Mardi Gras písničku, kde se ptá a odpovídá,
a řekla jsem, že je chci slyšet.
V životě jsem předtím neviděla tolik lidí.
- Prostě univerzální jazyk! - Jo, bylo to úžasné.
Bože můj. To je super.
Doreen je úžasná.
Jak působí, když hraje.
Jak se sama stává tou hudbou, kterou hraje.
Zaslouží si poctu
a já mám velkou radost, že jí její komunita ocení.
Teď se připrav, protože vypadáš vážně úchvatně.
Vypadáš skvěle.
Ne že pak přestaneš milovat svého muže, jasné?
Ne že pak začneš běhat za chlapama. Můžeme? Tři, dva, jedna.
No teda.
Je to úžasné. Já zírám.
- Nádhera, že jo? - Ano. Ty jo.
A jsou lehoučké.
- Máš pocit lehkosti, že? - Cítím se tak… Jo.
Nechceš se podívat zblízka?
Panebože, koukni, jak se krásně hýbou, když se postavíš.
Kdopak to je?
Je to úžasné.
Že jo? Cítíš vítr ve vlasech.
Ano.
Můžeme se pořádně obejmout? Moc mě to bavilo.
PÁTÝ DEN
MŮJ ODKAZ JE, ŽE JSEM SE NEVZDALA,
PROTOŽE JSEM VĚŘILA V NĚCO VE SVÉM NITRU.
Ahoj, lidičky! Jsme tady!
- Ahoj! - Ahoj! Pojď sem, Bobby!
Jasně, už jdu.
- Tobě to tak sluší! - Ahoj!
Panečku, ty máš vlasy!
- Krása. - Jo, mám hodně vlasů.
Ahoj, zlato.
Někdo mi to pomohl objevit.
Jaký jsi měla týden?
Mám výčitky.
Tolik pozornosti, moc jsem nepracovala.
S tím se nedokážu ztotožnit. Já pozornost miluju. Ty ne?
- Neříkám, že bych si nezvykla. - Jasně!
Nebo že by měla přestat.
- Jo. - Zasloužíš si ji.
Ještě jsme neskončili. Máme pro tebe další plány.
Připravíme ji na detail, pane DeMille.
Těší mě.
Je v tom malý háček.
Doreen netuší, že dnes dostane ocenění.
Myslí si, že půjdeme do cukrárny.
Netušil jsem, že tu je Naomi Campbell. Já myslel, že je to Doreen.
Máme vážně radost, že Doreen čeká plný sál lidí,
kteří chtějí ocenit její hudbu.
Zaslouží si vypadat a cítit se úžasně.
Zastavte to a dejte si svačinku.
Na tohle nesmíte mít nízký cukr v krvi.
To je teda něco!
Tak jo. Teď se pustíme do oblečení?
Spousta barev.
Jo. Máme pro tebe pár šatů.
Vím, že ty obvykle šaty nenosíš,
ale takhle se dá snadno vytvořit outfit
bez velkého přemýšlení.
- Super. - Máš hotovo.
Stačí jenom najít vhodné boty.
Tohle bude slovo celého tohohle týdne. „No teda.“
Tohle je úplně jiný pohled na… sebe samu.
Dneska ti dám opasek, abych zvýraznil tvoje tvary.
Všimla sis, že jsou bez podpatku?
- Ano. - Abys měla pohodlí.
Muž, který naslouchá.
- Připraveni? - Ano.
Doreen, krásko, můžeš přijít ke mně?
Bože. Moc se těším.
Vypadá nádherně!
- Nádhera! - Já vím!
Krasavice!
- Moc ti to sluší. - Ty botičky jsou parádní.
Chci jen říct… Musela jsem zjistit, jak v tom mám chodit.
Ach bože, ty jsi nádherná!
Vážně ti to moc sluší.
Je to paráda.
Tolik možností.
Je to pro mě jako paralelní vesmír. Ty jo.
Myslím, že ještě někdo si chce popovídat.
Mám pro tebe vlastní překvapení.
Myslela sis, že tenhle týden strávíš bez toho, abych tě taky rozmazloval?
Projedeme se autem a možná někde na chvilku zastavíme.
- Jo, jsem pro. - Pa, zlato.
- Ahoj! - Mějte se.
Doreen vystupuje na ulicích,
bylo těžké dostat se do kulturních institucí.
Ale to neubírá nic na tom, jak skvělá je hudebnice,
i když měla některé dveře zavřené.
I tak velmi ovlivnila jazzovou komunitu v New Orleans.
Ten odkaz, který jsi tady vytvořila,
ten tě dalece přesahuje.
To bude obdivovat mnoho generací.
Vím, žes mi říkala, že tě systém,
autority, tihle lidé moc nerespektují.
Jo.
Hrát na ulici je náročné, víš?
Snažíš se, aby si tě lidi všimli, aby se zastavili,
aby se pobavili a dali ti peníze.
Jo.
Teď příjem máme,
ale celou svou profesní kariéru
jsem se snažila získat uznání a respekt
u vlivných lidí i u kolegů.
Jo.
Ale teď si myslím, že to nikdy nepřijde.
Už si to uvědomuju.
- Ale i tak mě miluje tolik jiných lidí. - Jo.
Je to příliš dlouho.
To, co jako černoška děláš, je nesmírně významné.
Díky tobě může každý z nás v sobě pocítit život.
Když jsem v obchodě
a někdo se přede mnou ohlédne
a řekne „Panebože! To je ona,“
říkám: „Kdo?“
Taky tu dotyčnou hledám.
Panebože.
Vstoupíš do veřejného prostoru a ani si neuvědomíš,
jak moc to vlastně znamená, protože jsi sama sebou.
- A ten vliv, jaký to má… - Jo.
…ten je mnohem větší, než jaký sis dokázala představit.
- Ó, děkuju ti. - Vážně.
Jo.
Teď tady zastavím.
Tak jo.
Napadlo mě projít si spolu Muzeum jazzu.
Tak jo. To mám ráda.
Jako mladý černoch bych rád viděl, jaký odkaz tady uvnitř ukazují.
- Určitě tam bude Louis. - Jo.
Nebude tam Doreen, ale Louis rozhodně jo.
- Nebude tu žádná Doreen? - Žádná Doreen.
Lidičky…
Doreen Ketchensová!
Panebože!
To je krása.
Jo.
- Je úplně vyjevená. - Bože!
- Moc se mi to líbí. Krása. - Mami!
Vypadáš nádherně.
To teda jo.
- „To teda jo!“ - Panebože!
Mohla bys zpátky na výšku.
Jo!
Doreen, jsme rádi, že jste tu s námi v Muzeu jazzu.
Já sám jsem váš velký fanda.
Nevím, jestli tu z toho něco poznáváte.
Chceme, aby součástí naší expozice byla výstava,
která by se týkala vás, a rádi bychom to s vámi probrali.
Tvoje vlastní expozice.
To je teda něco!
V muzeu!
Ráda bych sem pozvala celou rodinu.
Na ulicích New Orleans už hraje 40 let.
Konečně dostává potvrzení, že tady v New Orleans zapůsobila
a že její odkaz bude žít navždy.
- Můžeme? - Asi ano.
Dobrá.
„Jazzová virtuózka, učitelka, ikona
a klarinetistka, dr. Doreen J. Ketchensová,
hrála čtyřem prezidentům Spojených států,
od roku 1994 nahrála téměř každý rok nové album
a je všeobecně považována za kulturní velvyslankyni New Orleans.
A po desetiletí tato královna klarinetu…“
To se mi líbí!
„…královna klarinetu hrála na Royal Street ve Francouzské čtvrti
s kapelou Doreen's Jazz New Orleans, skupinou, která procestovala svět
a se svým radostným, živelným a oduševnělým neworleanským jazzem
navštívila 47 států USA a 24 zemí světa.
Vystupovala po boku hudebních velikánů,
jako jsou Ellis Marsalis a Trombone Shorty.
Doreen vystupovala s Louisianskou filharmonií
v katedrále v St. Louis, v Orpheum Theatre
i při oslavách 300 let od založení New Orleans.
A nyní tedy na žádost předsedkyně městské rady Heleny Morenové
vyhlašuje město New Orleans,
že rada vzdává hold dr. Doreen J. Ketchensové,
jazzové klarinetistce a kulturní velvyslankyni.
Děkujeme, že svůj talent ukazujete světu
jménem krásného města New Orleans.“
Podepsáno všemi sedmi členy.
Máme vás moc rádi.
Bože. Jste pro město velkým přínosem.
Vážíme si vás.
To je pro vás.
Proslov!
Jednu věc vám řeknu.
Když jsem sem vcházela, říkala jsem: „Mě ovlivnil Louis Armstrong.
V tomhle muzeu ho uvidíš hodně,
ale nenajdeš tu žádnou Doreen.“
Očividně jsem se spletla.
Moc vám děkuju,
slečno Sadie, slečno Morenová, Úžo pětko,
a vám všem nádherným, úžasným…
Jsem prostě…
Dívám se po tomhle sále a říkám si: „Uklidni se. Jak ses sem dostala?“
Pane na nebi!
Moc vám děkuju. Ty jo.
Vážně, ty jo.
V tolika ohledech.
Je to úžasné a moc si toho vážím.
Děkuji.
Děkuju.
Často oslavujeme lidi, když už tu nejsou, aby si to užili.
Takže je úžasné, že tu může být a ten obdiv vidět.
No teda, ty jsi vymóděná.
Že jo? Co se to stalo?
Kdykoli kolem vás na ulici jdu nebo projíždím na kole,
vždycky se zastavím a vždycky mě potěšíte.
Děkuju.
A teď je čas zastavit se v další neworleanské ikoně,
v Doreen's Sweet Shop.
Všichni chtějí zajít do Doreen's Sweet Shop?
- Vidět odkaz slečny Anny May? - Ano.
Ano? Tak jo. Padáme odtud!
Tak jo! Jdeme!
Propána!
To je něco.
Pane na nebi.
- Vypadá to jako obchůdek někoho jiného. - Ne. Je tvůj.
Pane na nebi!
Stačí jenom otevřít dveře, holka.
Můžeme jít dovnitř?
- Jo. - Ano?
- Voní to jako moje máma. - Dobře.
Otevři oči.
Panebože!
Tvoje jméno je na každé…
Pane na nebi.
Panebože.
Pane na nebi!
Propánakrále.
Panečku.
Jsem přeplněná.
Cítím takovou vděčnost. A takové požehnání.
Moc vám děkuju.
Pane na nebesích, do háje!
Bože, ona málem zaklela!
Panebože!
Jako první jsem viděla mámu,
pak tátu a pak svoji krásnou dceru.
Je pro mě úžasné, že tu mají svoje pevné místo.
Tvoje rodina tady zanechává tak bohatý odkaz.
Hudební, kulturní a taky tuhle cukrárnu.
Panebože. Moc vám děkuju.
Pane na nebi.
- A naše veledíla. - Pečivo!
Myslím, že jsme na dobré cestě.
Bylo pro mě důležité, aby se rozpomněla, jaké to bývalo,
aby se, až to dokončí,
mohla připravit na to, jaké to bude.
- Můžu být první dítě, co tu něco ukradne? - Je první!
Teda. Pustíme je dovnitř?
- Já můžu. - A vypadáš sexy!
- Musím si zkusit tu chůzi. - Jo!
Jo!
Pojďte dál.
Dneska si Doreen uvědomila, že je důležitou součástí téhle komunity.
- Tohle je nádhera. - Že ano?
Vybudovala si prostor,
který je unikátní pro ni jako umělkyni.
A její příběh se zvěční v instituci,
takže se příchozí dozvědí o jejím životě
a o tom, čím přispěla svému městu a celé jazzové scéně,
to je na desítky let.
Sladkostí není nikdy dost. Jsou zadarmo. Dáte si bonbóny?
A ta cukrárna snad bude
prostorem pro vášeň, rodinný odkaz a propojení s komunitou,
kterému se Doreen bude moct věnovat, jak dlouho bude chtít.
Paráda.
Ty bláho. Tohle je naprosto úžasné.
Když jsem je s tebou a s Dorian pekl,
byla to pro mě jedna z nejradostnějších chvil za dlouhou dobu.
- Nápodobně. - Krásně jsme si pohráli.
Právě jsem ve fázi, kdy jsem se hodně posunula dopředu
a získala spoustu skvělých nápadů,
na které by mí rodiče byli určitě hrdí,
a mladá Doreen taky, víte?
A cítím, že dneska jsem ušla důležitý úsek cesty,
v tom, že hudba i cukrárna, můj odkaz, můžou jít ruku v ruce.
Je to jako pohádka. Je to úžasné.
A zařídím, abyste cítili a slyšeli lásku, jakmile sem vejdete.
Překlad titulků: Veronika Kubíčková