Comanda!
Așa, mă spăl pe mâini…
S-a făcut marinata?
New Orleans e…
E un oraș dur, dar e casa mea.
Eroina noastră e Anh Luu.
Am 35 de ani.
Sunt bucătar-șef la Bywater Brew Pub.
Gătesc mâncare imaginativă vietnamezo-sudistă.
Nu se pronunță „fo”, ci „fă”.
„O propune Sam, cu care este de trei ani.
El vrea ca Anh să se exprime pe sine,
afectiv și creativ.”
- Vrei să-ți masez picioarele? - Da.
Anh m-a atras de la prima vedere. Mi s-a părut frumoasă.
E printre cele mai haioase persoane pe care le cunosc.
Sam e foarte special.
E suporterul meu numărul unu, super fanul meu numărul unu.
Nu-ți miros picioarele, e bine.
Mersi.
N-am petrecut mult timp împreună recent.
Lucrez mult.
„Anh nu ține minte când s-a tuns ultima dată.
Își ține părul prins, să nu-i cadă în supă.”
E o practică bună.
„Uraganul Katrina i-a alungat familia la Portland.
Acolo, Anh a urcat pe scara culinară.
Chiar când și-a cumpărat primul restaurant,
mama ei a murit într-un accident de mașină într-o excursie cu tatăl ei.”
Mă gândesc mult la ce ar fi putut fi.
Înainte să moară, am ales munca în detrimentul ei.
Nu am petrecut mult timp împreună.
Îmi doresc să fi durat mai mult.
După aceea, m-am dedicat complet muncii.
Nu mai trăisem nivelul de stres care a urmat.
Îmi dau lacrimile doar gândindu-mă la starea în care eram.
A fost destul de rău.
„Stresul tot mai mare al meseriei și al afacerii a devenit de neîndurat.
A vândut restaurantul și a revenit la New Orleans,
să se vindece și să se regăsească.”
Of, Anh!
Prietenii mei de pe vremuri mă consideră haioasă,
sufletul petrecerii.
Nu mai sunt așa.
Fiecare om duce doliul altfel.
Ea e certată cu o parte dintre rude.
Asta o necăjește.
Ne-am dat seama că mama era liantul familiei.
Cultura vietnameză prețuiește relațiile de familie strânse.
Eu mă simt singură,
probabil fiindcă m-am autodistanțat.
Mai bine nu mă gândesc decât să înfrunt situația.
„E mândră de ce gătește la bistrou, dar îi lipsește mâncarea mamei.
Anh s-a hotărât să țină Dineul estival, o cină privată la restaurant,
după rețetele dragi ale mamei ei.”
Acum gătesc mâncare de bar mai cu ștaif, dar vreau să arăt că pot mai mult.
Voi organiza o cină atipică pentru o berărie.
În ultimii cinci ani am stat ascunsă, deprimată.
Mă simt ca un hamster, prizonier într-o roată a muncii.
Sper ca Anh să aibă răgazul să reflecteze,
să scape din capcanele propriei ei minți.
Mă doar s-o văd suferind.
Sper ca această cină să mă propulseze într-un nou capitol al carierei.
„Misiunea noastră: s-o ajutăm
să își găzduiască la berărie Dineul estival vietnamez.
- Da! - Da!
Da!
PRIMA ZI
DRUMUL SPRE IERTARE
Am ajuns.
Haideți!
Bună!
Doamne!
- Bună! - Hei!
Bună, Anh!
Bună!
- Ce faci? - Doamne!
- Sunt Karamo. Îmi pare bine. - Bună!
Doamne!
- Unde ți-e plasa pentru păr? - Nu-mi trebuie.
Bine ați venit!
- Ce pregătești? - Burger banh mi?
Ăsta e vestitul meu phorrito.
Supă pho și burrito.
Pot să iau o gură?
Da. Mâncați tot ce e aici!
E cu piept de vită, tăiței din orez…
- Vai! - …busuioc, ceapă verde, jalapeño…
- Toarnă din ăsta pe el! - Ia cu sos!
Doamne! Drace, ce bun e!
Mâncarea aia!
O să fiu sincer.
Papilele mele sunt obișnuite cu gastronomia macaroanelor cu brânză
și a bomboanelor Skittles du jour.
Dar mâncarea asta?
L-am văzut în nenumărate restaurante.
Nu l-am mai văzut așa.
Gătești excepțional!
Eu sunt ăla cu mâncarea. Eu ar trebui să gust.
Dar zevzecii ăștia au înhățat mâncarea și au zbughit-o.
Dă-mi și aia!
Nu! Lasă-mi și mie ceva!
Fir-ar!
Mi-e rușine. Nu.
Cum să-mi fac treaba, dacă n-am ce să gust?
Măiculiță!
Îmi zici despre sosul verde magic?
E o emulsie de busuioc.
Sunt toate mirodeniile obișnuite din bucătăria vietnameză,
amestecate într-un sos.
Aromele cu care lucrez pornesc de la ce îmi gătea mama în copilărie.
Ea era legătura mea cu cultura vietnameză.
- Ești prima născută peste hotare? - Da.
Întotdeauna a existat o breșă culturală între mine și familie.
Deci, acasă, trăiai cultura vietnameză doar prin…
Prin mâncare.
Organizez o cină specială: Dineului estival.
Va diferi puțin de ce gătesc în mod normal aici.
Va fi un omagiu adus originii mele vietnameze.
Voi oferi experiența unei cine vietnameze în familie.
Masa îi e dedicată mamei tale?
Da. Nu am mai organizat nicio masă în cinstea ei.
Dar vreau să devină un eveniment regulat.
Îmi place să gătesc, dar, ca să mă apropii de oaspeți,
trebuie să conversez cu ei, să stau cu ei.
Până acum am stat ascunsă în bucătărie.
Știi deja meniul? Acum îl întocmești? Ai început probele?
E aproape complet.
O cină vietnameză are niște componente fixe.
Nu lipsește orezul alb, simplu.
Există o supă de legume sau de carne.
Apoi sunt murăturile, o farfurie cu verdeață și ardei iuți…
Verdeața e obligatorie.
Mai e și un fel vegetarian.
- Al tău care e? - Încă n-am stabilit.
La el m-am blocat.
În copilărie aveam legume trase la tigaie, sotate…
Deci am o lacună aici.
- Mă ofer voluntar ca aghiotant. - Ura!
- Vrei? - Da!
Putem să ne gândim împreună și să ne jucăm cu ideile.
Sunt aici s-o ajut, s-o asist.
Ne băgăm în bucătărie, ne murdărim pe mâini, tocăm chestii.
- Mmm! - E bună în draci. Arată superb.
- Să mergem la tine acasă! - Da.
Nu luăm și farfuria? Hai s-o luăm!
- Am ajuns acasă. - Ura!
Asta e casa mea.
E drăgălașă. Haideți! Mersi, Bobbers.
Haideți!
Bun-venit în vechea mea casă-vagon!
- E largă pentru o casă-vagon. - Avem destul spațiu. Îmi place.
Ea e mama ta cea dulce?
Aveam altare închinate strămoșilor prin toată casa.
Ea ardea zilnic tămâie pe fiecare altar.
- Frumos! - De două ori pe zi.
E un obicei budist.
Regret că n-am stat mai mult cu ea în ultimii ei ani.
Era foarte grijulie.
Se preocupa de ce mânca fiecare. Voia să-i hrănească pe toți.
- Mama asiatică tipică. - Vietnameză.
Am impresia că de la ea îmi vine.
- Ai moștenit-o. - Da.
- Ne arăți restul casei? - Asta e sufrageria.
- Drăguț! - Îmi place arcada.
E un spațiu aglomerat.
Canapele împinse unele în altele, mese de sufragerie încărcate…
E sufocant.
- Pe hol ajungem la bucătărie. - Bun spațiul!
Liliachiul nu e o culoare agresivă. Ăsta e.
Da.
Anh e plină de viață.
Are casa plină de culori, dar culorile pe care le-a ales ea…
- Mie îmi trebuie un blat mare să gătesc. - De asta am cumpărat masa.
- Te chinuiești din lipsă de spațiu? - Da.
- Mai arată-ne! - Bine.
Fiți atenți aici!
- Ăsta e dormitorul. - Da.
Spațiul pe care-l are Anh e… un spațiu.
Asta e o debara minusculă, singura din casă.
Asta e singura debara?
Da. Iar aia e mâna de haine a lui Sam.
Aia e o bară de tracțiune nefolosită, peste care Sam a pus o perdea.
Nu știi când îți trebuie.
Asta e o cameră bonus. Ținem aici chestii extra și hainele mele.
O saltea gonflabilă, niște troace și o bară pentru haine.
Ăsta nu e dulap.
E o aiureală. Trebuie s-o rezolvăm.
- Mai explorăm. - Simțiți-vă ca acasă!
Ce avem aici?
- Îmi place frigiderul de bordel. - La nebunie!
- E senzual și totodată necesar. - E de la o caserolă cu capac roșu.
Nu! Credeam că e…
Pune-o la loc! Îmi place roșul.
Bună!
- O să fie foarte șic. - Tanny!
Cine a creat chestia asta? Cine a cumpărat-o?
Mă atragi fizic mai mult ca oricând.
Coada aia e detaliul de care nu știam că-mi trebuie.
Văd aici…
Chestii pe care nu le folosesc. Nu prea știu cum să mă machiez.
Nu cunosc pașii, ce ar trebui să fac.
- Vrei să te machiezi? - Nu zilnic.
- Dar aș vrea să știu… - Uneori.
Când ies în oraș.
E marfă să te fardezi ca o „bagaboantă”.
Pentru mine, cosmetica nu e o cale de autoexpresie pentru validare din afară.
- Da. - E pentru tine însăți.
Da. Îmi e greu să identific ce vreau.
„Cum o fi” e atitudinea mea față de multe.
Încerc să îmi definesc mai bine preferințele.
Îmi place abordarea asta.
O să găsim ceva superb împreună.
În toate femeile pândește o vampă care vrea să iasă la lumină.
Apoi ne uităm în oglindă și spunem:
„Sunt o vampă sexy.”
Sunt o vampă sexy.
- Mai tare! - Sunt o vampă sexy.
Să se audă la trei străzi distanță!
Sunt o vampă sexy!
Da!
A fost bine.
”Karamo și Tanny pentru totdeauna”, da?
- Antoni, mă ajuți să fac o flotare? - Se cheamă tracțiune.
Am senzația că nu știi ce faci.
- O rupi. - Încerc.
Aoleu, cade!
V-am zis!
- O repară Bobby. - Vai de capul meu!
- Bobby, trebuie să repari ceva! - Bobby!
Bobby!
- Ce? Hai să ne uităm prin casă! - Bine.
- Văd o masă de sufragerie. - Da.
Dar nu e amplasată unde se pune de obicei.
Am cumpărat-o pentru că vreau să-mi invit prietenii la masă.
E o bucătărie de încercare.
Așa vreau să-mi organizez spațiul.
N-am reușit, fiindcă muncesc mult și petrec puțin timp acasă.
Ce părere ai despre haine? Îți pasă?
Îmi păsa. Îmi plac bluzele astea. Nu le-am purtat niciodată.
- Sunt drăguțe. - Da.
Mai umblu prin magazine și fantazez la cum o să mă îmbrac,
dar nu știu unde o să merg.
Cumpăr haine și nu le port. Încă au etichetele pe ele.
- Asta merge la blugi. - Știu, dar…
- În loc de tricou. - Da.
De ceva vreme, nu mai contează cum arăt.
Nu știu cum să accesorizez o cămașă de bucătar.
- Mă înțelegi? - Da.
Îmi pare că ți-e dor de vremurile apuse.
Da, foarte mult.
Ultimii cinci ani au fost tumultuoși.
Îmi e greu să trăiesc în prezent și să mă recreez.
Nu mai vreau să mă limitez.
Ești o persoană savuroasă și iscusită.
Aș vrea să se oglindească asta în alura ta de acum înainte.
Și mie mi-ar plăcea.
Da.
Fă gimnastică, tati!
Ce distractiv e!
- Am găsit poze. - Ura!
Mamă, aia e Anh?
Da.
Unde e ea?
O găsim noi.
Cum a fost viața de când a murit mama ta?
Of, Doamne!
Am plâns mult singură în mașină.
M-am simțit tristă ani întregi.
M-am îngropat în muncă.
Am o neliniște sufletească legată de comportamentul tatei.
- El conducea când s-a produs accidentul. - N-am știut, îmi pare rău.
Și mi s-a părut că s-a schimbat ca om după aceea.
El locuiește în California. Nu e prin preajmă.
S-a recăsătorit.
Nu mai suntem atât de apropiați cum eram.
Ai stat de vorbă cu el despre ce simți?
Evit confruntările, mai ales cu el.
I-am spus ce aveam să-i spun,
dar nu cred că vorbele mele au fost receptate
așa cum îmi doream eu.
Ție îți trebuiau și ți se cuveneau anumite lucruri, pe care nu le-ai primit.
Da, așa este, cum spui.
Da.
- Cine intră în casă? - E Sam!
El e Sam? Sper că nu e un ins de pe stradă.
E prietenul meu.
Ce faci? Vino să te îmbrățișez!
Mă bucur să te văd, Sam.
De ce ai propus-o pe domnișoara asta frumoasă?
Are nevoie de timp pentru ea. Dezvoltarea se face de la zero.
Ea nu-și oferă răgaz pentru acel moment-zero.
- Ești gata să începi? - Sunt gata.
Haideți!
Moartea mamei o apasă pe Anh.
Și muncește prea mult.
Se vede după starea în care era casa.
Are nevoie de seninătate
și de un spațiu în care să se relaxeze.
Vreau să se simtă în siguranță acasă.
Anh e superbă,
dar știu că doliul îi îngreunează inima,
iar ea a uitat cât e de superbă.
Treaba mea e s-o ajut să se simtă în siguranță în esența ei.
Anh a elaborat un meniu nemaipomenit, pe placul clientelei locale.
Dar acest Dineu estival e primul ei prilej de a arăta lumii cine este,
preparatele care au format-o.
Minunat mod de a-și cinsti mama!
La serviciu se îmbracă foarte simplu,
în pantaloni și cămașă.
Dar ea taie și spânzură în bucătărie.
E o femeie puternică. Ce vrea să transmită?
Uneori ne dedicăm cu furie muncii
nu fiindcă ne pasionează, ci fiindcă ne ascundem.
Anh plânge după mama ei,
dar plânge și fiindcă nu a primit ajutor de la tatăl ei.
E timpul să înfrunte situația, ca să se vindece.
A DOUA ZI
PLITA E ALTARUL UNDE MĂ ÎNTÂLNESC CU STRĂMOȘII MEI.
Ce au zis ai tăi despre alegerea ta de a te face bucătăreasă?
La început nu au înțeles de ce.
Fiind asiatici.
Da. Spuneau mereu că o să mă fac avocată, fiindcă aveam deja un medic în familie.
- Și la mine! - Iar eu: „Nu.”
- Da. - Te înțeleg foarte bine.
Aveai o relație încordată cu mama ta când erai mică?
Da, nu era un om cu care simțeam că pot vorbi
despre orice problemă aș fi avut.
Îmi era frică să nu mă critice din cauza diferenței culturale.
Fiindcă ea era foarte vietnameză, iar tu, foarte americancă.
Da. M-au trimis la o școală particulară, cu elevi albi în majoritate.
Îmi era dureros de clar că sunt altfel, dar simt că am depășit momentul.
După ce m-am impus ca bucătar cu profil vietnamez,
m-am simțit certificată.
- Știi? - Da.
- Nu simt nicio rușine. Mă simt mândră. - Validată. Da.
Cumpăram restaurantul când a murit mama.
Știa și ea.
Mă bucur că a întrevăzut calea pe care porneam.
Dar sunt tristă că nu m-a putut însoți.
- Ne înveselim cu hainele? - Te rog!
Hai la mine! Știu că a fost mult. Îmi pare rău.
- Nu-i nimic. - Semănăm ciudat de mult.
Am vorbit despre ce haine porți de obicei și despre faptul că nu te mai aranjezi.
Îmi place să mă gătesc, dar asta înseamnă acum o cămașă de bucătar mai scrobită.
Vreau să arăt mai elegant, dar nu mai știu cum să mă pun în valoare.
Sunt mai dolofană ca oricând.
Îmi plac cămășile cu nasturi, dar nu port purta.
Dacă iau un număr mai mare, ca să mă pot încheia, arăt mai umflată.
Îmi vine la sâni, dar e lălâie în talie.
Îi ai superbi.
Îți voi arăta cum să-i echilibrezi,
ca să capeți mai multă încredere.
Da.
Nu mă aștept să poarte rochie de gală la serviciu,
dar trebuie să fie luată în serios.
Ce va purta la dineurile ei estivale?
Vreau să se simtă ca o profesionistă șic.
Asta vom găsi aici.
Pot să văd?
Bun! Vii lângă mine, te rog?
- Îmi place. - Da!
Scot puțin cămașa afară.
Îmi place cămașa. E foarte comodă.
- E elegantă și la blugi. - Absolut.
Eu nu-mi bag cămașa în pantaloni. E ceva nou.
Noi, persoanele mai scunde, vom fi avantajate
dacă ne echilibrăm proporțiile.
Cămașa băgată în pantaloni va conta mult.
Pantalonii nu trebuie să fie strânși pe gleznă,
ca să părem mai înalți.
- Arăți superb. - Mulțumesc.
Mă simt altfel în hainele astea, mai sigură pe mine.
Aș vrea de acum încolo să nu te mai îmbraci cum o da Dumnezeu.
- Va conta mult. - Și eu vreau asta.
- Bine. - Da.
- Probăm o rochie? - Da.
Bine, hai!
Gata!
- Pot să văd? - Da.
Hai să vedem!
Bun! Spune-mi ce crezi tu.
Nu mă dau în vânt după rochia asta.
Mi se întâmplă des cu rochiile care au sânul marcat.
Partea asta îmi vine ciudat.
Poate dacă ar fi mai strânsă…
Stai să încerc ceva!
Scuză îmbrățișarea dubioasă!
În regulă!
Așa, da!
Ți-am făcut talie, iar acum ți se văd și șoldurile.
Ai forme feminine.
- Îmi place că am sâni. - Îi ador!
Vreau ca croiala rochiei să țină cont și de restul corpului.
Da.
Cizmele mă înnebunesc.
- O să-mi zici că nu-ți plac? - Nu, îmi plac.
Super! Te scot din rând.
- Sunt feminine, dar nu în mod evident. - De acord.
Abia aștept să gătesc pentru tine! O să-ți fiu ajutor.
- Nu e nevoie să-ți spun unde suntem. - La serviciu.
De obicei e mai multă lume, nu?
Da. Dar petrec și mult timp singură aici.
- Da? - Îmi place să vin înaintea celorlalți.
- Asta va fi o sesiune de testare. - Bine.
La sfârșitul săptămânii, Anh dă drumul Dineului estival.
Va servi preparatele cu care a crescut în familia ei vietnameză.
Singura necunoscută e rețeta vegetariană.
Vom face probe, ne vom distra, ne vom juca.
Îmi place că nu ești pedantă, nu ții cu dinții de o idee.
- Nu vreau să fac asta. - Tu nu ești așa. Nu de asta am venit.
- Bărcuțele cu carne au fost demențiale. - Mersi.
Așa știu eu bucătăria vietnameză.
Tu iei bucăți viu colorate din ea și le repui laolaltă în felul tău.
Asta îmi place la nebunie.
Îmi place enorm să încerc rețete.
Se fac multe descoperiri în felul ăsta.
Când mă distrez cu altă minte creativă sunt în culmea fericirii.
Ne-am gândit la alternative pe bază de plante. Asta e una nouă.
E înlocuitor de vită, marca Beyond.
- Vedem cât de crocant se face? - Bine.
- Vrei? - Da.
Super! Dă-mi ordine!
Avem busuioc, coriandru, mentă, morcovi ușor murați, sos verde…
Ești mulțumită de meniu, așa cum este ele acum?
Nu sunt niciodată satisfăcută.
Modifici și acolo unde merge deja, căutând întruna cum să…?
Da.
Dacă stau degeaba, pierdută în gânduri, aproape mereu îmi vine să plâng.
Când mă gândesc la trecut, mă întristez.
Apoi, ca să mă descarc,
mă apuc și schimb rețete.
În felul ăsta îți abați atenția de la ce simți?
Da. Depun mult efort la muncă.
Plec de aici complet stoarsă.
Acasă sunt legumă.
Eu nu țin legătura cu mama.
Dar, când gătesc mâncare poloneză, am momente
în care sunt transportat în copilărie,
când mâncam ceva prima oară și vedeam cum se prepară și cum se așterne masa.
Da, mereu.
Mama mă punea s-o ajut la chestii mărunte.
Curățam creveții sau spălam orezul.
Și o urmăream pe ea.
- Când reproduc rețeta, revăd acele clipe. - E o fantazare plăcută.
Simt mirosul, sunetele și gustul, întocmai ca atunci.
Parcă a fost ieri.
E o tristețe fericită. Aceste două stări pot coexista.
Da.
În loc să gătești ca să uiți răul, gătește ca să-ți amintești frumosul.
Prepararea rețetelor mamei ei și împărtășirea lor
e importantă în procesul doliului.
Căci e un proces.
Nu te trezești într-o zi și gata!
Uneori ești vesel, alteori trist. Dar poți cinsti memoria celui dispărut.
Sper să creeze mereu rețete cât mai personale.
Asta pun în marinată.
- Usturoi granulat. - Lămâiță.
Perfect!
Am pus părți egale de sos tamari și Maggi.
Da.
Și minunatul ulei de hașme.
- Nu trebuie mult. - Bine.
Asta e!
De obicei marinez carne de vită.
- S-o tăvălim prin sos? - Da.
- Perfect! - Să amestecăm bine!
- Acum o aruncăm în tigaie. - Bine.
Bine!
- Așa! Se prăjește. - Se rumenește.
- Îmi place. - Se aranjează ușor pe farfurie.
- Să încercăm! - Miroase bine.
Arată splendid!
Întâi pun plantele aromatice, apoi morcovul murat.
Apoi carnea. La urmă, ceapa prăjită.
- Să fie crocant când muști. - Și sosul. Da.
- Da, să nu uităm sosul! - Iar apoi…
Eu nu simt diferența.
Sunt șocată. Pare carne.
E bun în draci, nu?
Mânca-ți-aș!
Cum se va integra în meniul Dineului estival?
Aș folosi aceleași mirodenii și aceeași marinată.
Va fi și orez alb, ca lumea să-și facă propriile combinații.
Am avut noroc să cresc cu mâncarea mamei mele.
Asta mi-a influențat toată viața.
Cu cina asta, vreau să ies din marasm,
să scot nasul din bucătărie,
să interacționez cu oaspeții.
- Da. - Cina asta e pentru mine.
- Și pentru mama ta. - Da. Și pentru cultură.
A TREIA ZI
CÂND SUNTEM RĂNIȚI PROFUND, NU NE REVENIM PÂNĂ NU IERTĂM.
Azi-noapte ți-am visat mâncarea.
- Pe bune? - Nu fac mișto.
Mulțumesc.
Pe tine te relaxează să gătești?
Da, dar mă absoarbe și mă pierd în el.
Apoi mă trezesc: „Drace! Muncesc de o groază de timp și sunt frântă.”
Da.
N-ai timp de tine.
Nu, dar mi se limpezește mintea.
Da.
Vreau să mai vorbim de tatăl tău. Erați apropiați?
- Da. - Da?
- Da. - Erai fetița tatei?
Da. Moartea mamei ne-a afectat mult relația.
Simțeam că nu mai e același tată.
Ce făcea, de aveai senzația că nu mai ai tată?
S-a recăsătorit destul de repede.
Nu trecuse mult de la moartea mamei.
- Cât timp? - Șase luni.
- Am înțeles. - Da.
Și a ținut totul secret.
Mă încearcă multe sentimente.
Erai în doliu
și te-ai simțit respinsă de el.
Da.
Încă îl iubesc pe tata.
Dar cu cei mai dragi, când te trădează, îți este cel mai greu să vorbești.
- Da. - Da.
Trădarea se depășește doar primind răspunsuri.
Voi purta o discuție cu tata?
- Da, pe FaceTime. - A fost de acord? Ați vorbit cu el?
- Da. - Doamne!
Îmi vine foarte greu să spun familiei tot ce simt.
Da. Vreau să poți spune:
„Ai luat decizii care mă afectează și azi.”
Da.
Trebuie să poți exprima asta.
- Vreau să te simți susținută. - Da.
Să îți iei o piatră de pe inimă. Asta va conta mult în vindecare.
Uneori e mai ușor să nu privești în față problemele de familie care te sfâșie.
Anh ține durerea în ea.
Gătitul e o formă de abatere a atenției, ca să nu dea piept cu ce o necăjește.
Ca să meargă mai departe, trebuie să înfrunte relația de care s-a ascuns.
Cea cu tatăl ei.
Of, Doamne!
Alo?
Bună, tată!
TAC, TATĂL LUI ANH
N-am mai vorbit de mult.
Pari sănătos.
Vrei să vorbesc eu, să deschid subiectul?
Da, sigur.
Sunt cu un prieten.
Noroc!
Noroc! A zis că e fetița tatei.
- Da. - Și că îi e dor de tatăl ei.
Aveți acum prilejul să stați de vorbă.
- Sunteți de acord? - Da, e în regulă.
Excelent!
Bine…
Nu înțeleg de ce m-ai mințit în legătură cu nunta ta.
Nu te-am mințit.
Uite, asta…
Nu m-ai invitat la nuntă. Nu mi-ai spus că te însori.
Asta e minciună.
Am simțit că ai uitat de mama, de noi.
Am simțit că ne părăsești.
Și nu știu de ce ai făcut asta.
De ce ai făcut asta?
Eu sunt aici să vă ajut să purtați o conversație satisfăcătoare.
Vă întristează felul cum se simte fiica dv.?
Cum vrei să te ajut?
Vreau să-mi spui adevărul.
Ne-ai spus că pleci la New Orleans. Mai știi?
Apoi te-ai însurat cu femeia asta.
Ai dat petrecere. Ai pus poze pe Facebook.
M-am simțit penibil.
Am simțit că nu ai vrut să fiu de față.
De ce contează ea mai mult decât mine?
În cultura vietnameză, copilul care vorbește așa cu un părinte…
E lipsit de respect.
Nu știu, așa se întâmplă mereu când vorbim.
Nu poți să spui pur și simplu: „Îmi pare rău, te iubesc, sunt tatăl tău.”
Asta e tot ce am nevoie să aud. Nu am nevoie de scuze ori de…
Dacă îți spuneam că mă însor, te-ai fi supărat pe mine.
Ai mințit fiindcă te temeai că mă voi supăra?
De asta a trebuit să păstrez secretul.
Ea are multă grijă de mine.
E o femeie bună.
Încearcă să înțelegi!
Mă simțeam foarte singur.
Nu mai puteam locui acolo.
Nu voiam să văd nimic rămas de la mama ta,
fiindcă mă simțeam…
Trist, deprimat, știu.
Dacă ne spuneai că vrei să fii cu femeia asta,
că ai nevoie să aibă grijă de tine,
am fi fost de acord, normal.
Îmi pare rău că nu am vorbit.
Am greșit.
Îmi pare rău că n-am spus nimic până acum.
Îmi e dor de tine și vreau să mă simt în largul meu cu tine.
Nu puteam, până nu vorbeam cu tine.
Îți cer scuze pentru asta.
Mulțumesc.
Le accept.
Vreau s-o aduc, să cunoască toată familia.
A trecut destul timp. Putem să încercăm.
- Te iubesc, fata tatei. - Și eu te iubesc.
Bine. Vorbim mai târziu.
- Mulțumesc. - O zi bună!
Pa!
Cum te simți?
- Ți-ai luat o mare greutate de pe inimă. - Da.
Să tragem aer adânc în piept!
Întinde-te! Asta se cheamă creștere și vindecare sufletească. Bravo!
Da.
- Încă jelește. - Da.
Partea nefericită e că a fugit de durere.
Nu a avut limbajul și uneltele afective cu care să te sprijine.
Cel mai mult contează că ți-ai rostit adevărul.
- Cred că te simți mai puternică. - Chiar da.
Acum depinde de mine să încep să iert.
Să nu te simți niciodată nevoită să taci, să nu spui ce simți.
Fii fermă, ca adineauri!
Mă simt mult mai bine.
- Bine! - Da.
Mulțumesc.
Anh are o fire efervescentă.
Dar nimic din casa ei nu spune: „Asta e casa lui Anh!”
Încăperea e îngustă.
Dar am pus tapet pe perete, să atragă privirea în sus,
iar acum spațiul pare că s-a lărgit.
Arată mișto. Abia aștept să vadă Anh!
Da!
- Suntem la Salon Society. - Bine! Mulțumesc.
În regulă!
Ia loc aici!
Vrei cafea? Apă? Ceai? Ceai rece cu limonadă?
Nimic.
Fata a zis: „Păr!”
Mult păr.
- Uite ce păr superb ai! - Mulțumesc.
Cum reziști să vezi toată ziua în oglindă atâta atractivitate?
- Nu obosești? - Nu mă prea uit în oglindă?
Ai autorespectul scăzut?
- Da. - Am antidotul.
Îi zicem autorespectului scăzut…
Exact!
- „Uită-te la mine!” Știi? - Bine.
Deci îți vezi de ale tale…
Când te-ai tuns ultima dată?
Anul trecut, cam pe acum.
Nu-mi fac coafuri năstrușnice,
dar am avut și breton.
Ai avut breton.
- Da. - Da.
- Am fost și blondă. - Da?
M-am ras la ceafă.
A avut undercut.
Dacă îți facem un breton lunguț, filat?
Puțin mai scurt e frumos.
Îl tundem în scări.
Îl vopsim șaten, să deschidem fața.
- S-ar întreține foarte ușor. - Bine.
Anh nu se simte așa superbă cum ar putea, pe dinăuntru sau pe dinafară.
Dă drumul serviciului Dă drumul vibrației…
Acum e acum!
Nu îi place să se răsfețe.
Trebuie să amplificăm superbețea.
Se impune o pauză de dans.
Resimțim pierderi, tristețe, jale, frângeri de inimă,
dar asta nu înseamnă că nu avem voie să ne bucurăm de viață.
Te simți bine? Bun!
Doar cugetam.
La ce, dulceață?
- La convorbirea cu tata de azi. - Cum a fost?
Ne-am cerut reciproc iertare
pentru multe lucruri despre care nu am vorbit multă vreme.
De câte ori vorbim, încearcă să găsească scuze.
Dar a fost bine.
Am simțit că în sfârșit vrem amândoi
să depășim melodrama.
Ce ați trăit voi e atât de…
Nu există hartă pentru o astfel de pierdere traumatizantă bruscă.
Mulți oameni nu își mai vorbesc după o pierdere.
Exact. Ai mei m-au făcut la bătrânețe.
Tata nu e tânăr. Împlinește 80 de ani.
Mă temeam că, dacă nu ne împăcăm până moare, o să am regrete.
Bunica zicea: „Să nu te prindă asfințitul supărat.”
Am citit o chestie.
Cică odată ce știm de unde ne vin trauma și durerea,
rămâne să ne scuturăm de ele.
- Să nu mai zgândărim buba. - Cât de adevărat!
Buba e importantă, fiindcă te face cine ești, dar…
- Nu e nevoie să duci durerea. - Să tot suferi.
- „Nu-mi mai spun povestea asta veche.” - Așa e.
- Azi mutăm munții. - Până aici!
Amintești de Whitney și de Mariah, de Prințul Egiptului…
Îmi place culoarea asta dezmățată.
Da.
Fă-ne sprâncene!
Anh te înfierbântă.
Ca luna august în New Orleans. Așa sexy e.
Vai de mine!
Îmi place.
Ziceam că simt că uneori ne chinuim fiindcă nu realizăm ce mișto suntem,
nu doar fizic, ci și lăuntric.
- Da. - Ești un om extraordinar.
Uneori ești dură cu tine. Simt și văd asta.
Sper din adâncul sufletului meu queer
că, după experiența asta, îți vei vorbi cu blândețe.
Ești un om bun, muncitor.
Ești o fiică excepțională și ești de ajuns așa cum ești.
Mulțumesc.
- Ești gata? - Sunt gata.
Doamne! Trei, doi, unu. Uite!
Doamne!
Poți să ți-l dai așa.
Îmi place.
Bine! Doamne! Îmi place. Machiajul e perfect.
Benoclează-te!
Ți-am făcut scări. Poți să-l strângi când lucrezi.
Bine. Da!
Poți să faci așa și să-l prinzi cu clamă.
Da. Îmi era dor de breton.
- Îți era dor? - Da.
Îmi place la nebunie.
- Sexy! - Vampă!
Da!
A PATRA ZI
MÂNCAREA NE HRĂNEȘTE:
NU DOAR FIZIC, ȘI CI AFECTIV.
- Fiți atenți! - Ești superbă.
Doamne! Ce tare e bretonul!
- Vrei să intri? - Da.
Suntem gata?
Surpriză!
Doamne!
- Ce frumos! - Da.
Ce?!
- Tavanul tapetat e șmecher rău. - Vai de mine!
- Dă iluzia de înălțime. - Așa e. O să-i placă lui Sam.
- Fii atentă ce canapea! - Este fabuloasă.
- Mă simt ca într-un restaurant la modă. - Da.
Multe texturi și materiale naturale.
Altarul cu tămâia e încă aici.
Portocale.
Am rezervat un loc special amintirii mamei tale.
- Doamne! - Când intri… Nu-i așa?
În așa ceva ardea mama tămâie pe altarele strămoșilor din casă.
I-ar plăcea mult. E foarte elegant.
Vreau să-ți amintești cât de mândră e de tine.
- Mulțumesc mult. - Cu plăcere.
- Vrei să mai vezi? - Da.
Da? Bine.
Cât e de frumos!
Uite ce farfurii!
O masă cu banchetă!
Sufrageria aici, camera de zi acolo.
Le-am schimbat între ele. Am vrut să ai loc pentru musafiri.
Aici e lângă bucătărie. E mai logic când gătești.
- Funcțional și frumos. - Da. Doamne, Dumnezeule!
Îmi place enorm.
Să mergem la bucătărie
Doamne!
La bucătărie
Ce luminos e!
Îmi place la nebunie. Doamne!
Frigider și mașină de spălat vase noi. Noi electrocasnice Smeg grozave.
Magneți pentru cuțite!
Un perete pentru oale și tigăi, nu doar un cui.
- Minunat! - Da.
- Ai un blat mai mare. - Doamne!
Superb!
- Poți să respiri adânc aici. - Da.
Culorile îi dădeau un aspect studențesc.
- Acum pare mai rafinat. - Da.
Îți creezi aici cinele estivale.
Da!
Băieți, e perfecțiunea întruchipată.
- Îmi plac reacțiile astea. - Doamne!
Tavanul e uimitor.
Scumpo, camera asta degajă senzualitate.
- Doamne! - Vai de mine!
- E erotică. - N-aș fi văzut patul aici.
E bine să pui patul în partea opusă ușii, ca să circule energia.
- Ditamai patul! - Îmi place.
Știi ce mă fascinează pe mine?
Detaliile de pe tocul ușii.
L-au rupt.
Urmează lecția mea. Ne suim în pat și învățăm coregrafia.
- Nu deranja patul - E așa…
Unu, doi, trei, patru, cinci.
- E frumoasă, nu? - Da.
O să vorbim despre cum să te fardezi.
- Asta va fi lecția. - Bine.
Iei un șervețel și îndepărtezi excesul de rimel.
- Nu-ți trebuie atâta. - Bine.
Încerc să te dau doar pe vârfuri.
- Nu pe toată geana? - Prefer doar pe vârfuri.
Sus.
Arată excelent. Repeți la celălalt ochi.
Așa! Îmi place. Răsucește cât e ud.
Așa! Sunt încântat de ce faci.
Genele sunt mortale. Arată bestial.
Anh, când ne simțim copleșite, stresate,
înțelepciunea ta interioară știe să aibă grijă de tine, să te ierte.
Aia e vampa ta interioară.
Eu nu voi fi mereu aici ca zâna cea bună.
- Bună, frumoaso! Ce faci? - Bună! Fac bine.
- Bine. - Da.
Când ne-am cunoscut, mi-ai zis că te apasă multe lucruri.
Te-am văzut stând pe picioarele tale,
făcându-ți glasul auzit și militând pentru ce simți.
A fost un moment puternic.
Știam că nu mai pot să țin în mine.
Tata a menționat că nu îi vorbesc așa de obicei, fiindcă e lipsă de respect.
Asta m-a întărâtat să spun ce aveam de zis.
Bine.
Relația noastră s-a destrămat
din cauza acestui construct fals.
Eu încercam să stabilesc o legătură de la om la om.
Nu am simțit niciodată că pot să fac asta
nici cu mama, cât a trăit, nici cu tata acum.
Bine.
Nu vreau să se întâmple și cu el la fel.
- Bun. - Dar mă simt mai bine.
- Eu sunt mulțumit. - Te pricepi.
- Și tu ești grozavă. - Te pricepi.
Ba tu te pricepi!
- Vorbim despre diseară? - Da.
- E primul tău Dineu estival. - Da.
Fiind primul, ar fi frumos să porți o cămașă de bucătar.
- Ceva simplu, dar nu total informal. - Bine.
- Stabilim împreună. - Bine.
- Doamne! - Bună, Sam!
- Bună! - Ți-a picat falca?
- Am nimerit casa? - Da, ești acasă la tine.
- E grozav. - Doamne, Doamne!
Stai s-o vezi pe Anh!
E… O să…
- Bine, copii! Bună, Sam! - Bună, Tan!
- Ce faci? Mă bucur să te văd. - Fac bine.
Stai s-o vezi! E superbă.
Deci, Anh?
Didi! Doamne!
Sexy!
- Sam! - Hei!
- Bună! - Îmi place.
Arăți grozav.
- Da! - Nu te așteptam.
Sărut-o!
Trăiască sărutările!
- Ia loc, Sam! - Stai jos!
- Arată bine, nu? - Arată splendid.
Iubito, arăți fabulos.
Anh, o să gătești. Lipsește ceva.
Dă-mi două secunde.
- Doamne! O pălărie? - O diademă.
E nevoie de un ultim detaliu.
Nu poți fi un bucătar-șef șic fără…
Ce drăguț!
- Doamne! - O cămașă de bucătar!
- E cu capse. - Da.
Da, fată!
Îmi place.
- E drăguță! - Arată foarte profesionist.
- Mulțumesc. Ce drăguț! Ce frumos! - Ești gata.
Eu zic „vară”, voi ziceți „vampă”.
- Vară! - Vampă!
NOUA ANH
MÂNCAREA E O IDENTITATE, O AMPRENTĂ A CINE EȘTI.
Dineu estival!
E cel mai palpitant eveniment din calendarul monden.
O feerie culinară, dacă vreți.
Bun-venit din nou!
Voi doi împărțiți meniurile!
Vreau să pârlesc artistic chipsurile astea de orez cu susan.
Scăpărăm, alergăm, punem masa, turnăm apă,
împărțim meniuri, salutăm lumea, facem multe.
O cafea caldă pentru masa șase!
Vorbește cu un chelner!
- Unde sunt arahidele zdrobite? - Mă ocup eu.
Anh are emoții. Nu doar gătește.
Trebuie să-și distreze oaspeții, să le facă prezentarea.
Trebuie să trimit primul fel, stridiile.
Vor fi coapte întâi.
Au unt și ceapă verde.
Deasupra presărăm arahide.
Își va cinsti mama în cel mai frumos fel
și știu că mama ei va fi foarte mândră.
- Cum te simți? - Mă simt bine.
Cu emoții, dar bine. Bucuroasă.
- Te descurci. - Da. Sunt gata.
- Gata. - Absolut.
Nu uita să împarți sarcinile,
să nu stai aici prea mult, să umbli printre oameni.
- Fiindcă ești? - Șefa dată dracu', vampa sexy, Anh Luu.
Du-te, vampo! Salută lumea!
Fă șmecheria la breton!
Așa! Mersi. Gata! E bine acum.
Bună, tuturor!
Vă mulțumesc că ați venit la cina mea specială.
Vreau să împărtășesc cu voi
ce mâncam eu în fiecare zi când eram mică, în familia mea vietnameză.
Am avut o săptămână incredibilă cu noii mei prieteni, aici de față.
M-am apropiat de mine însămi și de mama, care s-a prăpădit.
Cina asta e un omagiu adus ei.
Simt că am exprimat-o pe mama gătind această mâncare.
Vom mânca puțin cu mâinile, puțin cu bețișoarele, puțin cu lingurile.
Suntem în familie. Vin și eu să stau cu voi.
- Da. - Poftă bună!
- Te iubim! - Te iubesc, Anh!
Anh e stăpână pe situație.
E în elementul ei.
Sunt cât se poate de mândru de ea.
Doamne!
- Vă plac stridiile? - Sunt grozave.
Mulțumesc mult. Poftă bună!
Vreau să vă murdăriți pe mâini.
E plăcut să privești în urmă la mâncarea care te-a format,
la ritualurile de familie.
Asta face Anh și va continua să facă.
Împărtășește acest dar minunat norocoșilor care au șansa să îi guste mâncarea.
Vă iubesc. Mă bucur că ați venit.
- Cum e felul cu Beyond Meat? - Sunt la al treilea castron.
- Excepțională mâncarea! - Mulțumesc.
La început, Anh avea o stare sumbră.
Încă jelea moartea mamei.
Nu știa cum să proceseze acele sentimente.
Săptămâna asta a ajuns la o rezolvare
și nimic nu o mai ține pe loc.
Ar trebui să facem asta regulat, nu?
- Da. - Da.
S-a emancipat și știe că vocea ei contează.
N-o să se lase călcată în picioare.
Mulțumesc pentru tot.
Pa!
Credeam că voi rămâne multă vreme în starea în care eram.
E foarte plăcut că știu să fac față
și că am curaj să țin cont de mine.
Mă simt ca un om nou.
- Te iubesc. - Și eu. Mulțumesc mult!
Am ajutat-o pe Anh și mi-am pus burta la cale. Acum o lăsăm singură.
Se descurcă.
- La revedere! - Pe curând!
Ne-a făcut plăcere. Pe acolo?
- Pa! - Pa!
Alcool!
#SFATDEURMAT
Sfaturi înțelepte despre ierburile mele preferate.
Coriandrul este printre cele mai folosite de pe glob.
Împarte lumea în două.
Rozmarinul e tare. Trebuie gătit mai mult, ca să-și elibereze aroma și să se înmoaie.
Menta nu e doar de decor pe o cremă de zahăr ars cu o căpșună solitară.
Mărarul e prezent în toate borcanele cu orice fel de murături.
Pătrunjelul tocat mărunt înviorează orice mâncare.
Dacă vă miroase gura, mestecați o frunză.
Nu mai am timp de stat la povești.
CIMBRU
Ba am.
Subtitrarea: Steliana Palade
Eu spun „sexy”, tu spui „vampă”.
- Sexy! - Vampă!