ШТАБ-КВАРТИРА ФЕЄРИЧНОЇ П'ЯТІРКИ НОВИЙ ОРЛЕАН
Ходімо!
О, вони тут!
-Іду! -Так!
-Доріан, це наш дім. -Який гарний.
Хіба він не красивий?
-Привіт! -Так!
-Вітаю! -Вітаю!
-Привіт! -Красуне.
-Хіба не красуня? -Дякую.
-Радий, що ти тут! -Привіт.
-Я Боббі. -Радий знайомству, Доріан.
-Дякую, що прийшла. -Ходи сідай.
-Доріан! -Так.
Ми такі раді чути про твою маму, Дорін.
Ми чули, що в кінці тижня її вшанують у Музеї джазу.
Так, вона цього не знає,
але ніхто не заслуговує на це більше за мою маму.
Вона — скарб Нового Орлеану. Розкажи про неї.
-Кларнетистка й вокалістка. -Кларнетистка!
Її гурт називається «Дорінз Джаз Нью-Орлінз».
Він тут, у Французькому кварталі. Відчуття, ніби ти на вечірці 24/7.
Я маю декілька прізвиськ.
Королева кларнету,
Леді Луї,
Пані Сатчмо,
Луї Армстронґ у спідниці.
Це дуже круто, знаєте?
Адже Луї Армстронґ на мене вплинув,
але кларнет — це бомба.
Спочатку вона була класичною музиканткою,
доки не познайомилась із тубістом, тобто моїм батьком,
і він навернув її у джаз.
Ми репетирували до занять.
І репетирували після занять.
Це була моя ідеальна жінка, адже музика була моїм життям,
і вона захоплювалась тим самим, що і я.
Незабаром,
боже, ми вже заробляли гроші, розважались і мандрували.
Вона двічі виступала з оркестром філармонії.
І щоразу, коли я бачила, як вона там виступає, я плакала.
-Музика — частина сім'ї. -Так.
-Я насправді ударниця. -А я ще думав: «Це ти?»
Іноді я навіть не можу на них озирнутися,
тому що тоді мене переповнюють емоції і я втрачаю концентрацію, так би мовити.
Твоя мама крута. Чому ти її номінуєш?
Ну, я граю все своє життя,
і часом буває, що я не хочу продовжувати.
-Що? -Ти руйнуєш гурт.
-Ні! Не знаю, чи нам варто це робити! -Мама знає?
Так, мама знає.
О, вона знає?
Я запанікував і перетворився на злу матусю.
-Ні! -Я запанікував. Вибач.
Мені шкода!
-Ми це вже обговорили. Усе гаразд. -Вибач.
Вона не виступатиме на вулицях вічно.
Вона не може весь час рухатись
і ставити апаратуру.
-Це вимагає багато сили. -Так.
Їй час почати новий розділ.
Так, і я просто хочу дати їй щось, із чим вона рухатиметься далі.
Отже, її мама тримала кондитерську.
І вона хоче продовжити це,
як заради неї, так і заради себе.
Моя мама заснувала «Кондитерську Дорін».
Протягом десятиліть це був успішний бізнес у Треме,
і це була мрія моєї мами.
По ній це було видно.
Це було чути в її голосі.
Таке почуття гордості.
Коли вона припинила ним займатися, я не була готова його очолити,
і мене кликала музика.
Це те, що я так хотіла робити.
Тож ми закрили кондитерську.
Я сказала: «Через деякий час ми знову відкриємо цю крамницю».
Адже це моя відповідальність — дбати про збереження спадщини.
Але життя бере своє.
-Це стара крамниця. -Так.
-Чудово. -Гарна вивіска. Така мила.
Це на її честь. «Кондитерська Дорін».
Усі в районі заходили туди
дорогою в школу, щоб щось купити із собою,
але ураган Катріна зруйнував крамницю.
Минули кілька місяців, а тоді кілька років,
і тепер тут повний безлад,
і ця гора лише росте й росте.
Крамниця — частина її життя,
і дуже важливо зробити це зараз, щоб мати, на що спиратись.
Музика — їхня робота.
-Це швидше план на пенсію. -Так і є.
Гаразд.
Наприкінці тижня
міська рада Нового Орлеану зробить її культурною амбасадоркою?
Так, адже вона та, хто зробила цей світ кращим місцем,
і вона заслуговує на обидві спадщини.
Ти так гарно говориш про маму.
Так, я люблю цю жінку. Це ж ясно!
Хочу вже її побачити!
Маєш ключі? Схоже, мені буде потрібен додатковий час.
-Так. -Там багато ключів.
Ти маєш з'ясувати, який ключ що відмикає.
-Ми тебе проведемо. -Боже!
З радістю. Дякую, що прийшла, Доріан!
-Ходімо. -Дуже вам дякую, хлопці.
-Бувай. -Дякую, Доріан.
QUEER EYE
ДЕНЬ 1
МУЗИКА ЗАВЖДИ БУЛА МОЇМ ЖИТТЯМ…
АЛЕ МУЗИКА НІЧОГО НЕ ВАРТА, ЯКЩО ТИ НЕ МОЖЕШ ГРАТИ ЇЇ НА ПУБЛІЦІ.
ЛУЇ АРМСТРОНҐ
Це Французький квартал. Готові до Дорін?
-Так! -Я теж.
Я готовий її почути.
Попереду вся ніч
Я буду прати, готувати
Я платитиму за оренду
Бо я знаю, що повелась із ним неправильно
-Я чую музику. Ось вона! -Ось вона!
Гаразд, зробімо це.
Можете уявити?
О, іде дощ.
-Привіт, Дорін! -Привіт!
Що відбувається? Святі небеса!
Це більше ніж сюрприз.
Привіт, красуне!
-Привіт! О боже! -Привіт, люба!
О боже!
Туба!
Святі небеса! Якого милого?
-Дивовижно! -О господи!
Це просто біблійно.
Нічого дивного, що її називають королевою Кларнету.
Ви проводите з Дорін одну хвилину —
і ви вже знаєте, що слухаєте одну з великих.
Вона — саме те, що ви хочете слухати, коли приїжджаєте в Новий Орлеан.
Це неймовірно!
Ти дивовижна!
Так! Дайте їй ваші гроші, люди. Це було так добре!
Це так круто!
Отже, ти Лоренс? О господи! Ти такий милий!
-Привіт. -Як справи?
-Можна тебе вкрасти? Підеш із нами? -Іде дощ.
Іди до мене. Це не змагання мокрих футболок.
-Я в захваті. -Лоренсе, тримай форт.
-Без неї немає що робити. -Просто легенька мжичка!
Ми вже втрапили з тобою в пригоду!
Справді.
Святі небеса. Це так круто.
Серйозно?
Так, серйозно.
Коли ви граєте на вулиці, чи люди часом кажуть:
«Не заходьте на мою територію»?
Так. Нам доводилось іти геть.
Раніше ми виходили у четвер увечері.
І залишались до вечора неділі.
-Щоб не втратити місце. -Так. Дякувати Богу.
Плавали, знаємо.
Ми намагались грати на розі цієї вулиці, але власники магазину
нас не любили і не хотіли жодної музики.
Опусти вікно і скажи: «Величезна помилка».
Я в захваті.
-Люблю це кіно. -Так?
-Там Джулія Робертс. -А хто ні?
Люди схильні не поважати вуличних музикантів.
І хочуть тебе врятувати.
О боже, ці люди, які намагались нас врятувати!
Маю на увазі, ого.
-Справді? -Кажу тобі.
Ну, хіба ваш район не милий?
-Він чарівний. -Господи.
Коли ми вирішили купити дім, я привела маму,
і вона сказала…
-«Тут гарно». -«О, це гарний район».
«У цьому районі живуть кольорові?»
-Тепер так. -Тепер так! Це я їй і сказала.
-Правильно. -Так. Вона каже: «О-о-о!»
-Гарний дім. -Правда?
Дякую.
-Він розкішний. -Як справи?
-Радий зустрічі. -Я така рада.
Ти освітлилась і затонувалась. Люба!
-Це відпад. -О господи!
Уже знайомі!
Чому я відчуваю аромат ванілі й карамелі?
-Пахне смачно. -Чекайте тут.
Запах шоколаду з ваніллю і ще чогось незрозумілого,
але хтось щось пече.
Якщо це солодке, ми втратимо голову!
-Усі люблять брауні? -Хто ми, по-твоєму? Монстри?
Є брауні?
О боже!
Не роби цього!
Фу!
Як ти смієш?
єБрауні.
Чому ти нас так дражниш?
Я зробила це для декого вчора.
Я почувалась винною, доки не спекла брауні.
-То брауні є? -Якщо казати про казкові речі…
Та-дам!
-Отже, це… -О господи!
…вершковий сир.
Іди в мамусин ротик. Прямо в животик.
Будьмо, Тенні!
Такі смачні, правда?
Коли він танцює тверк, він щасливий.
Тверкай!
Я печивковий монстр. Я печивковий квір-монстр.
О боже!
-Поглянь на себе. -Я знаю.
Люба!
Ого.
Ця дивовижна картина з тобою.
У кожному кутку цього будинку зачаїлись історія і музика.
Мені здається, музика — це те, що справді зближує людей, так?
І їжа має таку ж саму силу.
Так. Це правда.
Здається, ми схожі. Ти мрійниця.
Ти хочеш займатися різними речами,
але зосередимось на тому, що для тебе важливо…
На моєму захопленні. Так.
Що ти уявляєш, коли мрієш про крамницю?
Ну, моїм першим баченням було…
-Ти вже світишся. -Так.
Бо завдяки кондитерській я навчилась пекти,
і моя мама намагалась зрозуміти, чого хотіли б діти.
-Я теж хочу пекти для дітей. -Звісно.
І я хочу трохи це збагатити
за рахунок, знаєш, фірмової випічки,
наприклад, слойок.
Ти просто береш усе, що є в холодильнику і кладеш це всередину слойки.
Це в слойках і добре!
Вони і солодкі, і солоні, і солодко-солоні.
Ніщо не зрівняється зі смаком…
Ну, можливо, не ніщо, але, святі небеса…
Ми ще не придумали цей смаковий букет,
але я тобі скажу,
о боже, коли я його придумаю…
Це буде джерелом наших розваг цього тижня.
Класно.
Що в нас тут?
Дорін, ходімо перевіримо твій гардероб?
Я насправді зібрана,
адже ми весь час кудись їдемо.
Де ця валіза?
-О боже. -Агась.
Ти зібралась.
-Дозволь допомогти. -Дякую, пане.
Перш ніж ти сядеш, хочу спитати. Ти підробляєш консьєржкою?
-Ні! -Чому ти носиш ключі на ланцюжку?
-Я знаю. -Скільки в тебе карабінів?
Вони висять окремо, тому що
ключ запалювання не любить вагу.
Продовжуй. Кажи.
Гаразд, отже, є домашні замки, зовнішні.
Усередині є домашні замки.
Ще є замки в кондитерській.
Є висячі замки, які потрібні для роботи.
-Так. -Багато. Сідай, Дорін, прошу.
Гаразд.
Джинсова куртка.
Я від неї не в захваті.
Ця сорочка старша за Доріан, і я її просто обожнюю.
Це місце злочину.
Ні. Ні.
Дорін запальна.
Вона весела. Жива. Енергійна.
Ні. Ні.
Цей одяг…
-Найбільше ні, яке я казав за довгий час. -Боже!
…просто безглуздя.
Абсолютне ні.
Ти з глузду з'їхала, чи що?
Це не нормально.
Тобі в цьому добре?
Маю на увазі, якщо хтось підходить
і каже «Поглянь, як вона вдягнена»,
я починаю грати, і вони такі: «Святі небеса». Тож усе добре.
Але хіба ти не хотіла б бути гарною?
О, дозволь тобі сказати.
Є жінки, важчі за мене, наприклад, на телебаченні.
-Так. -І я думаю: «Ого».
Але я… Я так не можу. Розумієш?
Чому не можеш?
Ти можеш бути гарною.
Я хочу тобі показати, як легко це може бути.
О боже. Це… Дякую тобі.
Чорт забирай.
О господи. Гаразд. Розкажи мені все.
Як ти за собою доглядаєш?
Я вмиваю обличчя, чищу зуби і…
Пташка, пташка.
…і все.
І можемо починати.
Моя зачіска тримається деякий час.
-Так. -Я за це не хвилююсь.
То ось, звідки ростуть ноги в натхнення на косички?
Це… не потребує багато догляду, виглядає круто.
Так, це зручно, авжеж.
І мене не дуже турбує макіяж, але, боже,
коли Доріан мені його робить…
Поглянь на своє обличчя.
У тебе приголомшливе обличчя.
Якось вона нафарбувала мені вії.
-Я така: «О боже!» -Ці очі!
Я почувалася королевою.
-Люблю це почуття. -О боже.
Ти хочеш цього гламуру у своєму житті?
Хочеш навчитись, як це робити?
Чорт, так.
Привіт, красуне.
Привіт, красеню.
Коли я на тебе дивлюся, я бачу чистий талант.
Справді?
Як це — жити життям,
у якому ти робиш людей щасливими?
Що ж…
Дякую. Щойно дізналась.
-Так і є! -Це круто.
-Так і є! -Ну…
Дорогою сюди ти казала,
що багато хто хотів тебе врятувати, бо ти вулична музикантка.
Так. Ага.
Коли люди тебе не знають, вони додумують.
Ага.
Знаєш, вони кажуть:
«Вони на вулиці, тож там проблеми з наркотиками.
Якісь проблеми з алкоголем».
Нас довгий час не допускали
до концертів у гарних клубах тощо, знаєш?
Люди, які наймають, не бачать спадщини, яку ти створила.
Так, це маячня.
але, знаєш, ми просто робимо те, що любимо.
Так. Ти іноді почуваєшся виснаженою?
Так, справді. Знаєш, я любила подорожувати,
але тепер, іти через аеропорт…
Аеропорти величезні!
-Справді? -Вони величезні!
-І, господи… -І не кажи.
У 41 я сказав: «Що відбувається з цими колінами?»
-«Що таке?» -О, 41? О господи.
Так, я ще дитина.
Я це визнаю, але наслідки вже близько.
-Вони близько. -Так.
Коли мені виповнився 41 рік, мої очі здали.
-І я подумала: «Ого. Ось воно». -Так.
-«Почалося». -Так!
-Лайно. -«Почалося».
Не те, щоб відтоді все пішло під укіс, але…
-Ні, ти йдеш угору. -Але я це відчуваю.
Як ти почуваєшся емоційно?
Навіть коли я перевантажена всім, знаєш, я не скаржуся,
адже краще бути перевантаженою, бо тобі стільки всього треба зробити,
ніж не мати, чим зайнятись.
Усе добре. Я просто маю встигати.
-Ти розцвітаєш у своїй пристрасті. -Гарно сказав.
Так, це гарно.
Анте, ти вже майже на фініші! Ну ж бо, ти можеш!
-Гей. -Вітаю, пані.
Майже на місці!
Вибач! Я заліз пальцями тобі в рот!
Отже, твоя чудова донька дала нам кілька світлин.
Це твоя мама?
-Це мама. -Так.
-Це Анна Мей. -Так.
Моя дівчинка.
Моя мама пройшла шлях від прибирання чужих будинків
до керування власним успішним бізнесом десятиліттями.
-Вона гарна. -Ага.
«Кондитерська Дорін».
Мій тато трохи там попрацював, знаєш, усе зібрав, поставив прилавок,
і діти приходили,
вишикувались у чергу й підходили до прилавку,
а мама була такою приємною.
Знаєш? «Привіт, люба. Чим тобі допомогти?»
І довго працювала крамниця?
-Тридцять п'ять років. -Ого.
Отже, це була невід'ємна частина району.
Місце зустрічі.
-Це дивовижна спадщина. -Дивовижна. Так.
Я не хотіла її втратити, тож ми купили будівлю.
-У якому році? -Мабуть, у 2002.
І ви працювали над нею усі ці роки?
-О, ще б пак. -Так.
Ще ба пак, і це дуже прикро,
адже, коли прийшла Катріна,
метр води. Бум.
-Тоді все довелось винести. -Так.
Стільки всього пішло не так, у стількох аспектах,
і це тривало так довго.
Ти хочеш це зробити, але не можеш.
Життя бере своє, і через деякий час ти отримуєш просто велику купу мрій.
-Я вже був там і попрацював. -Серйозно?
-Ходімо поглянемо? -Добре.
Так, ходімо.
-Народ! -Так?
Ми всі готові йти в кондитерську?
Так!
Треме — найстаріший район вільних чорних у країні.
Тут жила одна жінка, пані Дороті. Вона сиділа на ґанку.
Вона знала все про цей район.
Люблю старих жінок, які завжди все про всіх знають.
-Вона знала все. -Боббі, це ти.
Гей, одного дня це буду я. Це буду я.
Ми називаємо їх «смикальщиці завісок».
-Ти тут жила? -Я жила прямо тут.
-Тут. -Привіт, доме.
-Отже, це кондитерська. -Так.
Так? Я запустив туди чарівних ельфів. Там щось відбувається.
Просто чути звідти звуки — це дивовижно, адже раніше там не було жодних звуків.
-Так. -Правда?
-Там було тихо деякий час, так? -Так, дуже тихо.
Я хотів би, щоб ти зайшла і побачила, що вже зроблено,
але тобі не можна.
Я вже подумав: «О, ходімо».
Я почуваюсь, ніби ти щойно дав мені єБрауні.
Ти готова почати цього тижня?
Ще б пак.
-Добре? -Зробімо це!
ВІТАЄМО В ЦЕНТРІ МІСТА НОВИЙ ОРЛЕАН
У кінці тижня міська рада Нового Орлеана
здивує Дорін призначенням її культурною амбасадоркою міста,
і я хочу, щоб вона почувалась зіркою.
Почувалась могутньою.
Щоб вона відчувала, що абсолютно на це заслуговує.
На Дорін чекає багато змін. Її донька йде з гурту.
Її непокоїть, що вона не зможе далі грати на вулиці.
Цей момент може її трохи лякати.
Нагадавши Дорін про її вплив на цю громаду
і спадщину, яку вона залишає позаду,
ми трохи полегшимо їй ці зміни.
З її любов'ю до музики
Дорін перегортає нову сторінку,
і це чудово, що вона вирішила озирнутись на минуле
і відродити «Кондитерську Дорін».
Я хочу, щоб вона раділа цьому новому розділу в її житті.
Дорін — одна з великих,
і я подбаю про те, щоб під час її вшанування містянами,
її красі теж віддали б належне, бо подивіться на неї.
Вона така мила!
Часто твої плани
реалізовуються не так, як ти хочеш,
але цього тижня я сподіваюсь допомогти Дорін
повернутись у крамницю її мами
і просто почати виображувати своє майбутнє.
ДЕНЬ 2
БАЙДУЖЕ, ДЕ ТИ У СВОЇЙ ПОДОРОЖІ,
ТИ САМЕ ТАМ, ДЕ Й МАЄШ БУТИ. ОПРА ВІНФРІ
Ласкаво прошу в «Сефору»! Наша шопінґ-гульня!
Обожнюю «Сефору».
Доріан, це як здійснення дитячої мрії.
Так і є.
Я такий радий допомогти Дорін.
Я візьму кошик і спустошу ці полиці.
Отримання цієї нагороди — подія, що стається раз на життя,
і я навчу Дорін виражати себе
у нові способи.
-Я нічого про це не знаю. -Твої оченятка були, як…
Отже, прийшов час для покращення.
Прийшов час для взаємодії.
Буде гаряче! Ви до цього не готові.
Це контур.
Це для гарного вигляду нашої шкіри.
Якщо його видно, колір не твій.
Так. Правда.
Це гарно!
Добре, нам потрібно сім таких.
Добре. Мило. Хочеш обрати помаду?
-Якби мене номінували на нагороду… -Коли тебе номінують…
-Дякую. -Дякую. Так, ні…
Немає простору для цих «якщо». Ми матеріалізуємо.
Потрібно щось, щоб тримати напоготові.
Фіолетові і ягідні відтінки дуже тобі пасують.
Старших жінок вчать, що не можна
підкреслювати свою красу так, як у молодості.
«Стримані кольори, стримані зачіски.
Ти повинна змішатись». Ні! Байдуже, у якому ти віці.
Ти можеш віддавати собі належне так, як хочеш.
Хто ця красуня?
У точку, мамо.
Тепер трохи догляду за шкірою.
Це тонер. Ти наносиш його на шкіру після душу.
-Так. -Це розкішно.
-Розумієш? -Так.
Боже. Цей гель під очі від набряків чудовий.
Сироватка від набряків, зволожувач і олія з вітаміном С.
Підійде вам обом.
Порядок такий. Готові?
Тонер, сироватка, крем під очі, зволожувач і олія.
Гаразд!
Тонер, сироватка, крем під очі, зволожувач і олія.
Добре.
І ти просто… штовхаєш животом людину поруч.
Або стегном. Так навіть краще.
-Набагато миліше. -Потрібен інший кошик.
-Тобі подобається бути мамою? -О господи…
Кожен аспект, кожен крок були неймовірні.
Це робить мене щасливою.
О так.
Я люблю шопінг, але я не можу допомогти,
якщо не зрозумію, ким людина є насправді, яка вона.
Отже, тебе виростили в кондитерській, тоді ти стала музиканткою.
Так. Маю на увазі, я була повинна досягти успіху в музиці,
адже на мене чекала ця прекрасна кар'єра.
У нас було щось схоже.
У нас був продуктовий відділ,
відділ солодкого.
-Так ми заробляли на життя. -Так.
І наші батьки думали, що ми, діти, згодом очолимо цей бізнес.
Ми не очолили. Ти не очолила.
Тато сказав: «Це для тебе». А я: «Я не хочу».
-Так. -І я знаю, це його образило.
І моє захоплення — це те, що дало мені сили це зробити.
-Так. -Маю на увазі, я гарна кларнетистка.
У цьому я із самого початку була кращою, ніж у середньому,
а я ще ніколи ні в чому не була кращою, ніж у середньому.
Я не сказала, що зовсім цього не хочу.
Я сказала, що займатимусь своєю справою,
а пізніше я про це подбаю.
А тоді цей дзвінок щодо мого тата.
Так, мій тато помер.
Мені шкода.
Так.
Отже, твоя мама тримала кондитерську на плаву?
Доки не захворіла на деменцію.
-Ясно. -І… так.
Це божевілля.
Знаєш? Гадаю, причина, з якої я пам'ятаю ту розмову з татом…
«Це для тебе». І: «Я цього не хочу»…
Я просто думаю, знаєш: «Як ти смієш ображати почуття батька?»
То ось, чому для тебе важливо спробувати знову побудувати цей бізнес?
Щоб вшанувати батьків?
-Вони так важко працювали. -Так.
Вони стільки зробили, і їхні мрії здійснились,
і вони хотіли цього для мене,
а я обрала кларнет.
Так.
Я розумію, звідки це почуття провини,
але я ненавиджу те, що вона мордує себе всі ці десятиліття.
Саме тепер
вона може собі дозволити відновити їхню спадщину,
і я хочу, щоб вона почувалась гідною цього,
і частиною цього є вигляд, який змушує тебе так почуватися.
-Готова? -Так.
Відкриваю штору.
Ходімо зі мною.
Гаразд.
Раніше ти була просто клубком тканини,
і я гадки не мав, як ти можеш виглядати під цією тканиною,
а цей одяг підкреслює справжні пропорції твого тіла.
Ти маєш талію.
Ти маєш торс.
Ти маєш ноги.
І тепер ми це показуємо.
Річ у тім, що короткі футболки — це проблема.
Поясни.
Коли граєш на кларнеті,
ти піднімаєшся, і це трохи оголює живіт.
І коли я сідала, мій живіт усе ще було видно.
Так.
Вона просто задиралась.
Отже, нам потрібен
довгий топ, який тебе прикриватиме.
Так.
Але це взуття.
Маю на увазі, доки я стою на місці? Так!
Ясно. Тобі потрібна пласка підошва. Нехай.
-Так. -Не думай про те, що гратимеш у цьому.
Ти почуваєшся в цьому гарною?
Так. Я немов ці люди в телевізорі.
Ти прекрасна.
-Дякую. -Справді!
Той факт, що вона каже, що такий одяг
носять жінки, якими вона захоплюється?
Це воно! Це той самий момент.
Вона має розкішний вигляд.
Вона привертає увагу.
Голлівуд.
Голлівуд!
Ти маєш вигляд крутої, сильної і творчої жінки, якою ти і є.
Хто знав?
ДЕНЬ 3
Я ДІЗНАЛАСЬ, ЩО ЗАРОБЛЯТИ НА ЖИТТЯ
НЕ ТЕ САМЕ, ЩО Й ЖИТИ. МАЯ ЕНДЖЕЛОУ
Ззовні будівля не дуже змінилась, так?
Знаєш, ми бачили багато безладу
за роки існування Queer Eye, але це дуже серйозний безлад.
Я хотів привезти Лоренса,
щоб зрозуміти, чи я на правильному шляху, адже він її чоловік.
-Це все просто чудово. -Так? Гарно й відкрито.
-Це Тайка. -Привіт.
Вона знайшла багато гарних світлин, які ми хочемо тут повісити.
Стільки людей у цьому районі
пам'ятають це місце і пані Енні Мей.
Вони
Відтоді як я отримав ключі,
ми прибрали тонни грибку й уламків, які залишив ураган,
але все ще потрібно зробити багато роботи,
перш ніж кондитерська зможе запрацювати.
Але я хотів облаштувати заклад так, щоб Дорін могла пригадати минуле,
але також почати уявляти цю кондитерську для майбутніх поколінь.
-Ви проробили багато роботи. -Так?
-Це абсолютно нове життя. -Буде дивовижно.
Я знаю, що їх мама посміхається на небі,
знаючи, що це місце відновлюють.
О, я такий щасливий.
Днями ми з твоєю мамою говорили.
Про те, що вона хотіла б мати в кондитерській.
Її обличчя світилось, коли ми заговорили про слойки.
-Так. -Я схопився за цю ідею.
Слойки — це як чистий лист.
Вони є солодкі, солоні, із будь-якою начинкою,
і ми зараз спробуємо.
Я навчу вас різних форм і розмірів.
-Я подумав. можна робити це разом. -Чудово.
Так. Гаразд.
Доріан дуже хоче заохотити маму до цього нового життя
і переконатись, що їй добре.
Спершу класична данська слойка.
Я покажу різні способи нарізання випічки.
Це називається данська косичка.
Ви сплітаєте кінці й отримуєте гарну косичу.
Ми на завданні.
І ще є вертушка.
Завдання «Слойка».
«И». У множині.
Робимо коло
і заповнюємо його усім, чого бажає наша душа.
-Добре. Зробімо це. -Що ти робиш?
Я зроблю найскладнішу.
-Ти спершу робиш найважчу? -Так.
Чомусь мене це не дивує.
Отже, Доріан, як ти почуваєшся з приводу ренесансу кондитерської?
Я з хвилюванням думаю про те,
що мама там робитиме і над чим ми працюватимемо ночами.
«Ми»? Допомагатимеш?
Так. Готувати з нею завжди весело.
Ми найкращі подруги, тож це завжди в радість.
Так мило, що ти кажеш це про маму.
-Ми подружки. -Це моя подружка.
Отже, ви любите одна одну.
-Дуже. -Так. Правда.
-Поглянь на це! -Яка краса.
Це справді краса.
-Боже, припиніть. -Ти готова змащувати.
-Дивне відчуття — змащувати сирим яйцем. -Так, і тому я…
Коли спечеться, буде зрозуміло.
Цукор добре пристає до яєчної маси.
Я в захваті.
Побачивши це, я подумала: «Свіжий кріп на це?
Святі небеса».
Це дуже розумно.
Іноді ти хочеш дотримуватись кожного кроку в рецепті…
Я зроблю з ягодами й вершками.
…але в інші дні ти хочеш бавитись, розважатись,
хочеш творчості, хочеш побачити, що працює.
Хочеш імпровізувати, як у джазі.
Я поставлю випікатися свої.
На 200 градусів.
Усього 15–17 хвилин — і вони готові.
Я просто в захваті від того факту, що ви живете разом,
працюєте разом.
У тебе теж так було, Дорін?
-Я однозначно була маминою доцею. -Справді?
-Я досі мамина доця. -Так, і досі.
Озираючись на минуле, я розумію,
що мене виховували за лаштунками крамниці, розумієш?
Тож «Кондитерська Дорін» сповнена спогадів.
Так.
Мама більшу частину часу була в крамниці,
а я там готувала, перш ніж почала грати музику.
І це теж було чудово.
Було прекрасно просто бути з нею.
-Так. -Авжеж.
Ця крамниця дала стільки щасливих спогадів
Дорін і її мамі,
і тепер, коли вона думає про новий розділ у житті,
це значно більше, ніж просто бізнес.
Це про спадщину її сім'ї, і вона хоче це вшанувати.
Це справді прекрасно.
Вони такі золотисті й гарні! Не можу дочекатися!
-Ти мене налякав! -Я просто схвильований.
Вуаля, пані.
Для вас.
Це так гарно.
Що згори? Лише яєчна маса?
І я додав трохи тростинного цукру.
Люблю кусати цю цукрову скоринку,
бо сама слойка просто масляниста. Вона дуже нейтральна.
Так гарно.
Подобається вертушка?
-Так. -Так. Вона дуже фотогенічна.
-Розкішно. -Я відправлю тобі це фото.
-О так. -Це гарно.
-Наша маленька пробна кухня! -Боже. Кажу тобі.
-Я хочу почати із солоної. -Так.
Чорт забирай.
Кріп — це неочікувано й геніально.
Боже.
-Так. -Цей кріп.
Це шинка з сиром.
Цокнемося?
Будьмо.
Як на мене, ця найкраща.
-Дуже смачно. -Консенсус?
-Я в захваті. -Можна робити великі косички.
-І просто нарізати. -Так. 100%.
Так, маємо солону, а як щодо солодких?
Полуниця з чорницею.
Гадаю, вони багатьом до смаку.
-Ягоди й вершки. Ось, що це було. -Добре.
Смачно, але я взяв би вершковий сир і цукрову пудру,
бо тут свіжі фрукти,
і інакше слойка трохи, знаєш…
-Пласка. -Пласка.
Яку форму ми візьмемо? Вертушку?
-Так, мені подобається. -Так.
Це буде класична вертушка,
вершковий сир, цукрова пудра і трохи ванільного екстракту,
і ще ми замочимо трохи ягід.
-Так. -Ясно.
Ось і все.
Ого.
ДЕНЬ 4
МУЗИКА ЗМІНЮЄТЬСЯ
І Я ЗМІНЮЮСЬ ІЗ НЕЮ. АРЕТА ФРАНКЛІН
Так, Дорін! О господи.
Гаразд, ходімо.
-Дякую. -Так.
Ласкаво прошу.
-Привіт, Акішо. -Привіт.
-Як ти, люба? -Як справи?
-Це прекрасна Дорін. -Вітаю, пані Дорін.
Сідай, люба. Гаразд.
-Можна торкнутись волосся? -Так.
-Добре. -Авжеж.
Ти робила виключно косички останні…
Тридцять… сім років?
Це довше, ніж я думав.
Було б цікаво спробувати щось трохи інше.
Потрібно обрати тобі зачіску, яку буде легко робити.
-Воно рідішає тут. -Не можна так казати.
Фолікули такого не люблять.
-Добре. Ясно. -У них усе дуже добре.
Одна моя знайома красуня забагато хотіла
від цих фолікул,
безперервно заплітаючи їх у косички
ще з часів президентства Рейгана,
і вони досі тут. Волосся можна відростити.
Удар!
-Гаразд. -Удар!
Я теж так можу, але спершу подзвони 911.
Ні!
Для Дорін косички — це на 100% питання зручності,
і вони їй дуже пасуть.
Я лише хочу показати їй кілька нескладних і гарних
зачісок.
-Я хотіла б дати волоссю відпочити. -Так.
Мені подобається його вигляд.
-Так. -Ага.
Якщо воно не відпочиває, воно не відновлюється.
Ми дамо її волоссю подихати, взяти паузу,
але також залишимо їй можливість повернутись до косичок.
Так, Дорін.
Дай їй подихати. Нехай буде легкість.
Фолікули такі: «Алілуя!
Алілуя!»
Я думаю, Дорін відразу відчула полегшення
і легкість, коли їй розплели косички,
помили їй волосся.
Це дивовижно!
Святі небеса.
Не можу намилуватись твоїм гарним волоссям.
Я знаю.
Якого милого? Так класно.
Який із ваших концертів твій улюблений?
Ми грали в Боготі, Колумбія,
і ми були на параді,
який починався на вершині гори,
і ми просто поволі спускались вниз,
але, коли дійшли до середини,
усюди, куди сягали мої очі, були люди.
Я не говорила іспанською,
а там мало хто говорив англійською,
і в мене є пісня «Марді-ґра», де я то запитую, то відповідаю,
і я кажу: «Я хочу почути ваш спів».
Я ще ніколи не бачила стільки людей.
-Мова була універсальною! -Так, це неймовірно.
О боже. Це так круто.
Дорін неймовірна.
Те, як вона виступає.
Те, як вона сама стає музикою, яку грає.
Вона заслуговує на визнання,
і я такий радий, що її громада її вшанує.
Приготуйся, бо ти маєш дуже гарний вигляд.
Справді гарний.
Ми й досі любитимемо наших чоловіків після цього, так?
Гаразд? Ми не підемо наліво, так? Готова? Три, два, один.
Ого.
Я в захваті. Ого.
-Розкішно, так? -Так. Ого.
І воно легке.
-Воно легке, правда? -Воно на відчуття таке… Так.
Хочеш підвестися і поглянути?
О боже! Дивись, як гарно, коли ти стоїш і воно рухається!
Хто ми такі?
Так круто.
Так? Ти відчуваєш вітер у волоссі!
Так.
Можна тебе міцно обійняти? Це було так цікаво.
ДЕНЬ 5
МОЯ СПАДЩИНА В ТОМУ, ЩО Я НЕ ЗІЙШЛА З КУРСУ…
БО Я ВІРИЛА В ЩОСЬ УСЕРЕДИНІ СЕБЕ ТІНА ТЕРНЕР
Привіт, усі! Ми тут!
-Привіт! -Привіт! Ходи сюди, Боббі!
Гаразд, я іду.
-О, яка ти класна! -Привіт!
О боже, у тебе є волосся!
-Прекрасна. -Так, я маю волосся.
Привіт, люба.
І тепер я його відкрила для себе завдяки декому.
Як пройшов твій тиждень?
Почуваюсь винною.
Уся ця увага і жодної роботи.
Не можу погодитись. Я люблю увагу. Хіба ти не любиш?
-Ну, я можу до неї звикнути. -Гаразд!
Я не проти такої уваги.
-Так. -Але ти на неї заслуговуєш.
Ми не закінчили, ми маємо для тебе ще дещо.
Підготуймо її до крупного плану, пане Демілль.
Рада знайомству.
Ось, у чому річ.
Дорін не знає, що сьогодні її вшановуватимуть.
Вона думає, ми йдемо в крамницю.
Чорт, у нас тут Наомі Кемпбелл.
А я думав, її звуть Дорін.
Чи ми раді, що Дорін зайде в зал, повний людей, які хочуть
віддати належне їй і її музиці?
Вона заслуговує бути дивовижною.
Зроби паузу і йди поїж,
бо в тебе підстрибне цукор, коли ти це побачиш.
Поглянь на себе.
Гаразд. А тепер поговорімо про одяг?
Багато кольорів.
Так. Ми взяли тобі купу суконь.
Я знаю, ти не з тих, хто носить сукні,
але це дуже легкий спосіб прибратись
і не надто про це думати.
-Клас. -Образ є.
Потрібно лише знайти взуття.
Це слово всього цього тижня: «Ого».
Це геть інший спосіб поглянути на… мене.
Сьогодні використаємо пояс, щоб підкреслити фігуру.
І я підібрав тобі пласке взуття.
-Так. -Щоб тобі було зручно.
Чоловік, який слухає.
-Отже, готові до цього? -Так.
Дорін, красуне, ти до мене приєднаєшся?
О боже. Я хвилююсь.
Вона просто розкішна!
-Люба! -Я знаю!
Така розкішна!
-Ти прекрасна. -Чудові туфлі без підборів!
Я намагаюсь сказати… Маю на увазі, я мусила зрозуміти, як у них ходити.
О боже, ти розкішна!
Ти прекрасна.
Дуже круто.
Ці можливості.
Те, що було раніше, це як паралельний всесвіт. Ого.
Здається, хтось іще хоче щось сказати.
Я теж маю для тебе сюрприз.
Ти думала, що цей тиждень мине без мене й без того,
щоб я тебе трохи розбестив?
Ми трохи покатаємось на автівці, а тоді, мабуть, зробимо дорогою зупинку.
Добре, я не проти.
-Бувай. -Бувай!
До зустрічі.
Оскільки Дорін виступає на вулиці,
їй було важко потрапити в культурні інституції.
Те, що деякі двері були для неї зачинені, не робить її
менш значущою як музикантку,
адже вона дуже вплинула на джазову спільноту Нового Орлеана.
Спадщина, яку ти тут створила,
вона не лише для тебе.
Це те, чим захоплюватимуться покоління.
Ти мені казала, що істеблішмент,
влада, вони тебе не шанували.
Так.
Грати на вулиці — це виклик, знаєш?
Бо ти стараєшся, щоб люди тебе помітили, зупинились,
розважились і дали тобі грошей, розумієш?
Так.
Маю на увазі, зараз гроші є,
але весь той час, що я ішла вгору,
я намагалась отримати визнання й повагу
від авторитетних осіб або колег.
Так.
Але тепер я думаю, що цього не буде.
Я це розумію, знаєш?
-Але однаково стільки людей мене люблять. -Так.
Минуло багато часу.
Те, що ти робиш, як чорна жінка, це більше, ніж потужно.
Ти змушуєш кожного з нас почуватися живим.
Коли я в продуктовій крамниці
і людина попереду мене озирається
і бачить мене, вона каже: «О боже! Це вона!»
А я така: «Хто?»
Я теж її шукаю, боже.
Це ж треба.
Ми заходимо в цей простір і не розуміємо величини,
адже це просто ти, і ти є сама собою.
-І вплив, який це має… -Так.
…набагато більший, ніж ти колись могла уявити.
-О, дякую. -Серйозно.
Так.
Отже, зараз, я тут зупинюсь.
Гаразд.
Я подумав, ми прогуляємось по Музею джазу.
Добре. Що ж, я це люблю.
Як молодий чорний чоловік,
я хочу побачити цю спадщину.
-Тут має бути щось про Луї. -Так.
Про Дорін не буде, але буде про Луї.
-Про Дорін не буде? -Про Дорін не буде.
Усі…
Дорін Кетченс!
Боже мій!
Я в захваті.
Так.
-Вона така: «Що?» -О боже!
-Мені подобається. Неймовірно. -О, мамусю!
Ти прекрасна.
Це точно.
-«Це точно»? -О господи!
Ми ніби знову в коледжі.
Так!
Вітаю, Дорін. Ми раді, що ти завітала в Музей джазу.
Я особисто твій прихильник,
і я не знаю, чи ти впізнаєш тут деякі речі.
Ми хочемо зробити їх частиною нашої експозиції,
ми хочемо, щоб ти тут була, і радо про це поговоримо.
Твоя власна експозиція.
Кажу тобі!
В музеї!
Я хочу запросити всю сім'ю. Можете підійти?
Вона 40 років грає на вулицях Нового Орлеана.
Вона отримує підтвердження того, що вплинула на цю спільноту
і що її спадщина житиме вічно.
-Готові? -Гадаю, так.
Гаразд.
«Джазова віртуозка, освітянка й ікона
докторка Дорін Дж. Кетченс, кларнетистка,
грала для чотирьох президентів США,
записувала альбом майже щороку з 1994 року
і є широко відомою як культурна амбасадорка Нового Орлеана.
І оскільки десятиліттями Королева кларнету…»
Гарно сказано!
«…грала на Королівській вулиці у Французькому кварталі
з її гуртом «Дорінз Джаз Нью-Орлінз», який подорожував світом,
граючи свій радісний, енергійний і емоційний новоорлеанський джаз
у 47 штатах і 24 країнах.
Вона також грала поруч із великими,
такими як Елліс Марсаліс і Тромбон Шорті.
Дорін виступала з Луїзіанською філармонією
в соборі святого Людовика, у театрі «Орфей»
і на святкуванні трьохсотріччя Нового Орлеана.
І тепер, за поданням голови міської ради Гелени Морено,
місто Новий Орлеан проголошує,
що міська рада вшановує докторку Дорін Дж. Кетченс,
американську джазову кларнетистку й культурну амбасадорку.
Дякую, що ділитись своїм талантом зі світом
від імені прекрасного міста Новий Орлеан».
Підписано всіма сімома членами.
Ми так вас любимо.
Ви такий скарб для нашого міста.
Ми вас обожнюємо.
Це вам.
Промова!
Що ж, скажу вам одне.
Коли я зайшла сюди, я сказала: «Луї Армстронґ — мій натхненник.
Тут є багато чого про нього,
але про Дорін тут нічого немає».
Що ж, я помилялась.
Величезне вам дякую,
пані Сейді, пані Морено, Феєрична п'ятірко
й усі інші чудові, прекрасні, абсолютно…
Я просто…
Я дивлюсь на цей зал і думаю: «Заспокойся, спокійно.
Чому ти тут?»
Маю на увазі, святі небеса!
Дякую вам усім. Я просто… Нічого собі.
Я маю на увазі, ого.
Я вдячна вам на стількох рівнях.
Це просто дивовижно, і я дуже це ціную.
Дякую вам.
Дякую.
Часто ми вшановуємо людей, коли вони вже не можуть цим насолодитись.
Тож для неї мати можливість бачити це захоплення нею —
це щось особливе.
Дивись на себе. Така гламурна.
Я знаю, га? Якого милого?
Коли я проходжу або проїжджаю на велосипеді повз вас,
я завжди зупиняюсь і завжди отримую море радості.
Дякую.
Час побачити ще одну ікону Нового Орлеана,
«Кондитерську Дорін».
Усі готові побачити «Кондитерську Дорін»?
-Побачити спадщину Анни Мей? -Так.
Так? Добре. Виходьмо звідси!
Добре! Ходімо!
О боже!
Ого.
Святі небеса.
Схоже на чийсь інший заклад.
Ні. Він твій.
Святі небеса.
Ти просто маєш відчинити двері.
Готова зайти всередину?
-Так. -Так?
-Пахне так, ніби там моя мама. -Гаразд.
Розплющ очі.
О боже!
Твоє ім'я на всіх…
Святі небеса.
О святі небеса.
Боже мій.
Тут стільки всього.
Я така вдячна.
Така благословенна.
Я просто така вдячна.
Прокляті святі небеса!
Боже, вона майже вилаялась!
Боже мій!
Перше, що я побачила, це моя мама,
тоді я побачила тата, а далі — мою прекрасну доньку.
Дивовижно, як вони це… увіковічили.
Твоя сім'я має тут таку багату спадщину.
Музика, культура і ця кондитерська.
О боже. Дякую вам величезне, друзі.
О святі небеса.
-І наші шедеври. -Випічка!
Здається, ми на правильному шляху.
Для мене було важливо, щоб вона пригадала, як тут було,
і тоді, у міру завершення робіт,
вона зможе підготуватись до того, як тут буде.
Можна я першим щось звідси вкраду?
Перший злодюжка!
Боже. Впустимо їх?
-Я готова. -Поглянь, яка ти сексі!
Треба йти такою ходою.
-Так! -Так!
Заходьте.
Сьогодні Дорін розуміє, що вона — важлива частина цієї спільноти.
-Це прекрасно. -Хіба це не прекрасно?
Вона створила цей простір,
такий унікальний для артистки, якою вона є.
І увіковічнити це в інституції,
щоб люди приходили і дізнавались про твоє життя
і твій внесок у твоє місто і в джазову сцену —
це десятиліття роботи.
Цукерок забагато не буває.
Це безкоштовно, гаразд? Бажаєте цукерок?
Сподіваюсь, ця крамниця буде
також алеєю захоплення, спадщини і зв'язку зі спільнотою,
де Дорін зможе творити так довго, як захоче.
Так неймовірно.
О боже. Це просто запаморочливо.
Приготування цих слойок із тобою і Доріан
було однією з найбільших радостей у моєму житті за довгий час.
-Те саме. -Було так весело побавитись.
Зараз я на такому етапі, коли в мене є величезна фора,
і я маю ці чудові ідеї,
якими мої мати з батьком однозначно пишалися б,
і молода Дорін теж, знаєте?
І сьогодні я почуваюсь так, ніби змогла реалізувати важливу подорож,
маючи цю музику і цю кондитерську, ці спадщини, знаєте, пліч-о-пліч.
Це схоже на казку. Це просто чудово.
І я подбаю про те, щоб, заходячи сюди, ви вдихали й чути любов.
Сабіна Дадашева