Новината гръмна във всички вестници.
Мъже на експедиция в Арктика открили жълт метал.
Злато.
Мигом се разрази невиждана треска
и още хиляди се втурнаха на север, за да си опитат късмета.
Тези мъже се нуждаеха от кучета.
Едри кучета със силни мускули, за да теглят шейните им.
Добро утро, Бък!
Бък не беше нито домашно, нито куче от кучкарника.
Ето, момче.
Господарят му бе съдия на Санта Клара.
Ей!
Внимавай!
Бък царуваше над цялото имение.
Дявол те взел!
Внимавай! Това е кучето на съдията Милър.
Поздрави съдията за рождения ден.
Добре, благодаря.
Хайде, Бък! Да вървим. - Новини от Клондайк!
Хиляди златотърсачи се събират в Доусън Сити!
Новини от Клондайк!
Ето, момко.
Бък, стой!
Бък!
Махай се! - Бък!
Престани! - Ела тук!
Госпожо, повикайте кучето си! - Бък! Ела тук!
Махнете се!
Върни се веднага! Бък! Престани!
ПЛАЩАМЕ ДОБРИ ПАРИ ЗА КУЧЕТА
Бък.
Не! Много съжалявам!
Съжалявам. - Кучето е опасно.
Просто е разглезен.
Бък е добродушен.
Обикновено.
Абигейл, готвачката те вика.
Бък.
Събуди момичетата.
Вземи печеното!
Аз ще го наблюдавам!
Вън!
Не.
Вече говорихме за това.
Днес трябва да се държиш по най-добрия начин.
Бък?
Ваша чест.
Ухае много вкусно.
Честит рожден ден.
Елате насам!
Добре, Моли. Изглеждаш чудесно.
Добре. Не мърдайте.
Бък.
По-добре остани отвън
и си помисли добре за стореното.
Не. Не сега, Бък.
Тази нощ не бе първата, която Бък прекара на верандата.
Хайде, Бък. Хайде.
Той слушаше по-малко заповедите на господаря си...
Здравей, Бък.
Имам за теб нещо вкусно.
...отколкото собствените си инстинкти.
Ела.
Вземи лакомството. Хайде!
Добро момче.
Вземи лакомството.
Добро момче. Добро момче!
Отговаря на името Бък.
Там, където отива, ще струва добри пари.
БЪК
Стой!
За този последен товар ще ми трябва помощ.
Какво е това, за бога?
Куче.
Колко са?
Само едно.
Затворен в сандъка
той не можеше да яде, да пие или да спи.
Бък нямаше никаква представа къде е,
къде е бил...
нито къде отива.
Кротко, момче.
Трябва само...
да кротуваш.
Това вече не ти е Юга.
Давай.
Виж я.
Виж я, момче.
Това е законът сега.
Законът на тоягата...
и на зъбите.
Никой не е над него.
Какво решаваш, кученце?
Добре.
Бързо се учиш.
Бък нямаше шанс срещу човек с тояга.
Той го разбра.
Беше победен.
Но не беше сломен.
Ей!
Хайде!
Скагуей, Аляска.
Портата към Юкон.
Краят на света.
Повечето златотърсачи минаваха първо оттук.
Хайде, побързай.
Точно така.
Вземете си еленова яхния!
Бък беше далече от дома.
Нима ще предадете нашия Бог от страст към златото?
Не им обръщай внимание. Не. Насам. Насам.
Размърдай се!
Точно така. Хайде.
Хайде, приятел.
Това е просто сняг, Бък. Хайде.
Ей! Хайде, Бък!
Ела насам!
Бък!
Така.
Това е всичко.
Къщата нейна ли е?
Да, сър. Къщата и всичко в нея.
Добре.
Тя го заслужава.
Всички да се качват!
Тази година не беше добра.
Повечето се връщат с празни ръце, а не със злато.
Аз не търся злато.
Ей! Боже...
Внимавай.
Последният кораб за Доусън отплава!
Изтървете ли го, до пролетта има само шейни.
Това е мое.
Благодаря ти.
Бък!
Хванах те.
Бък ли се казва?
Да вървим.
Благодаря, Бък.
Много си бърз.
Хайде. Насам.
Добро утро.
Перо! Много време мина.
Радвам се да те видя.
Как си?
Добре.
Телеграфът още ли не е оставил пощаджията без работа?
Още не.
Искам две кучета за впряга.
Ще тръгнеш ли?
Не чакай мен!
Сега пък какво си направил?
Това е Бък.
Две. Трябваха ни две.
Какво? Той е голям.
Твърде голям.
Няма да се справи. - Ще се справи.
Ти пък какво разбираш?
Да те запознаем с другите.
Бък, това е Шпиц.
Новият ти шеф.
Не му се пречкай.
Това е Доли.
Пайк.
Джо.
Били.
Дъб.
Дейв.
И Солекс.
Мястото ти е тук.
Добре дошъл във впряга.
Имаме нов маршрут, затова слушайте внимателно.
Ти също, Дейв. Ние сме тук.
Ще отнесем пощата на 800 км чак дотук.
В Доусън.
Не те разбират.
Бък, прави каквото прави Шпиц. Ясно?
Той води, ти го следваш.
Впряг, готови?
Запомнете, ние не просто носим писма,
носим живот!
Мъш!
Хайде, мъш!
Шпиц! Джи!
Виждаш ли, Бък?
Сега съдбата ни е една.
Те са кучета! Не разбират.
О, той разбира.
О, да.
Бък, сега всички сме свързани заедно.
Всички падаме заедно,
но и се изправяме като един.
Хайде. Да опитаме пак.
Леко.
Точно така, Шпиц.
Кучето ти е повредено.
Не е. Просто има калифорнийски крака.
Тук, под открито небе,
Бък усети студ, какъвто никога не бе изпитвал.
Вън!
Кучетата спят навън!
Израсъл в света на хората,
Бък се бе научил да чува гласовете им.
Тази нощ...
той щеше да започне да чува своя.
Хайде, Бък!
Да започваме деня.
Давай!
Поща!
Благодаря, Перо.
Поща! - Благодаря!
Така е по-добре!
Много си тежък.
Шпиц! Джи!
Да! Хубав завой!
Видя ли? Учи се бързо.
Работата на впрегатно куче
донесе на Бък радост и увереност.
Той вече имаше своя глутница.
Джи!
Точно така!
Вече си истинско впрегатно куче, Бък!
Стой!
Бък, на място!
Не, не, не! Франсоаз!
Франсоаз!
Добре ли си?
Бък!
Спаси го!
Бък!
Бък.
О, Бък.
Плачеш за куче.
Не.
Не, не. Не плачех.
Плачеше.
Не.
Не съм.
За толкова години куриерска служба
Перо никога не е стигал навреме.
Нито веднъж.
Но той кара всеки ден, сякаш може да успее.
Той вярва.
Но никога не съм го виждала да вярва в нещо така, както вярва в теб.
Сега и аз вярвам.
Глутницата може да има само един водач.
На Шпиц му дойде до гуша.
Шпиц!
Шпиц! Шпиц!
Това не му е присъщо.
Търся го цяла сутрин. Никъде го няма.
Сякаш е изчезнал.
Шпиц!
Трябва да тръгваме. Без него.
Не може да губим деня.
Солекс!
Бък? Върни се на мястото си.
Солекс има 5 г. повече стаж от теб.
Заеми мястото си.
Бък.
Това, че теглиш добре, не те прави годен за водач.
Ясно?
Не мисля, че ще помръдне.
Ще мръдне.
Бък...
мърдай!
Солекс, ела.
Ела.
Тук.
Ела тук.
Ей!
Какво го прихваща това куче?
Не. - Май знаят нещо, което ти не знаеш.
Няма такова нещо.
Ей! Къде отиде?
Няма да стигнем навреме.
Ще затворят офиса.
Не!
Не, не, не!
Ще стигнем навреме!
Поне веднъж!
Добре.
Заеми мястото.
Не е чак толкова зле.
Изгубих кучето си водач.
С повече късмет ще закъснеем с два дни.
А никога нямаме късмет.
Я по-добре...
дръж се здраво.
Да, да.
Добре, Бък.
Мъш!
Ей!
Давай, Бък!
Давай!
Да!
Да, Бък!
Давай!
Хоу!
Бък, хоу!
Завий наляво!
Ляво!
Завий наляво!
Не! Не!
Не, не, не!
Полудя ли?
Не, не, не! Не!
Давай, давай!
По-бързо, Бък!
Не спирай!
ПОЩА
Перо?
Да!
Точно така!
Не се предавай, Бък!
Точно така! Ура!
Сторете път!
Живо!
Бързо!
Стой!
Видяхте ли това?
Успяхме!
Направихме го!
Тъпър.
Писмо за Кели. - Да.
МакКарти! - А за Елизабет Сноу?
Лавърн?
Шоу. - Има три!
Лавърн!
Дойл? Кенеди? - Да! Да, аз съм!
Благодаря!
Линч?
Видя ли, Бък.
Ние не носим писма.
Носим живот.
Носим надежда.
Носим любов.
Тръгваме на сутринта. Сега да си починем.
О'Нийл? Уолш?
Галахър?
Скъпа Сара.
Сякаш душата вече ме е напуснала.
Всеки ден започва със спомена за скъпия ни син.
Наближаващият рожден ден на Тим ми напомня за всичко изгубено.
Топлината на дома ни...
приключенията, за които синът ни мечтаеше.
Иска ми се да бях намерил думи да опиша как се чувствах,
преди тишината да стане...
непоносима.
И си тръгнах.
Търся място...
където да изпитам
покой.
Но се боя, че никога няма да го намеря.
Защото знам, че какъвто съм,
за мен няма да има дом на този свят.
Не тръгвайте! Не тръгвайте! - Мъш!
Не, не, не!
Бък! Какво?
Ще вземете ли още едно писмо?
Закъсня.
Днес е рожденият ден на сина ми.
И трябва да го пратя на жена си в негова памет.
Трябваше да дойдеш по-рано.
Отне ми време да намеря подходящите думи.
Научиш ли се да четеш, Перо няма да ни трябва.
Извади късмет.
Бък е шефът.
Някой друг?
Ей, Бък.
Аз те помня.
Благодаря ти.
Благодаря, че спря. - Тръгваме!
Готов ли си, Бък?
Мъш!
Подредете се!
Да!
Браво, Бък!
Точно така!
Право напред!
Да!
4 000 км за 80 дни?
Бък ще спи до есента.
Перо! Има едно за теб. Май е служебно.
Какви са новините от Юга?
Добра работа.
Перо?
Разнасянето на пощата прекратено
Продай впряга Върни се в Квебек
Спокойно, спокойно.
Спокойно.
Нищо лошо не сте сторили.
Справихте се чудесно.
Ясно?
Съжалявам, Бък.
Те вече нямат нужда от мен и шейната ми.
До лятото телеграфът ще стигне дотук.
Пощата ще се праща по нов начин.
Впрягът сега е твой.
Все още те чака голямо пътешествие.
Земята отново се бе разтресла под краката му.
Бък бе изгубил още един господар.
Сега щеше да му се наложи сам да бъде водач.
Докато не се появеше нов господар.
Обещах ти го, нали? Ето ни и нас.
Обеща ми злато.
Къде е то? В кучетата ли?
Натоварете шейната.
Време е да си вземем своето.
Да тръгваме.
Хайде...
мъш!
Мъш!
Повредени ли са?
Не. Просто са мързеливи.
Бък?
Мъш!
Чарлс, предумай звяра.
Не с тояга!
Чарлс!
Остави това или аз...
Няма да мръдна оттук!
Чарлс!
Помниш ли ме?
Да, знам.
Плазовете са замръзнали.
Ще помогнете на кучетата, ако с управляващия прът откъртите шейната.
Управляващ прът?
Ама той какво прави?
Пазете грамофона!
Закъде сте тръгнали, господине?
Не е ваша работа.
Не сте купили тази карта в Скагуей, нали?
Не. - Онази стара легенда.
За изгубената колиба.
Реката от злато?
Потегляте твърде късно напролет.
Половината път е по реката.
Значи другата половина става.
Значи, че ледът ще се продъни заедно със спътниците и кучетата ви.
Защо не изчакате топенето на леда?
Спестете страданията на кучетата и хората си.
И друг златотърсач да вземе златото?
Не съм златотърсач.
Не, благодаря.
Платих за кучетата цяло състояние.
Те ще теглят шейната ми.
Добри кучета са, сър.
Те ще теглят шейната ви.
Ще я теглят, докато умрат.
Благодаря.
Да тръгваме.
Хайде, да тръгваме.
Хайде...
мъш!
Мързеливи гадини!
Не знам дали не сбърка с кучетата.
Може би трябваше да купиш други.
Или трябва да ги нахраним.
Трябваше да вървим по пъртината.
Мъш!
Спри я!
Може би се нуждаят от окуражаване.
Мъш!
За първи път Бък знаеше повече от господарите си.
Мъш!
Но камшикът...
не му оставяше избор.
Мамицата му...
Е, сега...
ще минем оттатък.
Тръгвай.
Казах да тръгваш.
Хал, той не може.
Мърдай.
Да не си посмял!
Ей!
Ледът ще се пропука всеки момент.
Глупак такъв!
Кучето се опитва да ти спаси живота!
Хал!
Защо държиш да ни спреш?
Знаеш къде е златото, нали?
Махни си гадните ръце от кучетата ми.
Хал.
Той каза да не преминаваме.
Сигурен ли си? Да зарежем кучетата, а?
Знам какво правя.
Мъш!
Не го прави.
Не им го причинявай.
Мъш!
Какво да те правя?
Тях ги няма.
Заминаха.
Ти спа цели два дни
в леглото ми.
Ще се върна.
Остани. Върви си.
Прави каквото искаш.
Уиски.
Искам цялата бутилка.
Те изчезнаха!
Кучетата ми избягаха.
Изгубих състоянието си.
Нарече го "легенда".
Не искаше да намеря златото.
Кротко, Бък.
Бък.
Кротко. - Е, всички видяхте.
Разправях се с този мъж, а кучето ме нападна.
Сигурно е бясно.
Остави кучето на мира!
Бък, кротувай!
Видяхте ли?
Казвам незабавно да го убием.
Не. Стига! - Не го докосвай!
Никой няма да убива животното.
Докато не чуем фактите.
Този ме удари изневиделица.
Кротко, Бък, кротко.
Какво носиш на колана, приятелю?
Тук оръжията са забранени!
Добре ли си, Джон Торнтън?
Да.
Добре съм.
Какво?
Какво гледаш?
Имаш да кажеш нещо ли?
Бък!
Това не е хубаво.
Защо го направи?
Ей, Бък!
Бък, какво...
Бък!
Върни ми го.
Какво ще направиш сега?
Бък? Какво правиш?
Върни ми го.
Не прави така.
Това е мое.
Нужно ми е.
Не се дръж така с мен.
Какво направи? Къде отиде?
Би ли...
Махни се.
Махни се!
Бък.
Ама че си едър!
Днес той имаше рожден ден.
Синът ми.
След като умря, аз и майка му...
просто се отчуждихме.
Тя не можеше да ме търпи,
а аз не можех да търпя никого.
Затова дойдох тук.
И срещнах теб.
Дявол го взел.
Тук някъде е.
Добре, събуди се.
Сложих я...
Ето я.
Искам да ти покажа нещо.
Ела тук.
Това е карта на Юкон.
Синът ми все четеше приключенски истории
и полудя по новините, идващи от Юкон.
Не златото го вълнуваше. А планините.
По цял ден разглеждаше карти и снимки на планините.
Представяше си какво има от другата страна.
Незнайни за човека места.
Диви места.
"Да вървим", казах аз.
А той каза: "Да, татко."
Ще тръгнем оттук...
но после грабна молив...
и начерта линия, излизаща извън картата
и каза: "Хайде да идем ето там.
Извън картата. Където никой не е стъпвал."
Щеше да е пътешествие по негов вкус.
Истинско приключение.
Може да идем там.
Ти и аз.
Да видим какво има там.
Какво мислиш?
Това е кану, Бък. Ще плаваме с него.
Кротко. Седни. Седни. Седни, Бък.
Браво. Добро момче.
Какво правиш?
Просиш ли?
Не си домашен любимец.
Идваш ли?
Влизай тук!
Греби с веслата
надолу по реката,
весело, весело, весело, животът е сън, нищо друго.
Хайде, Бък. Изпей нещо.
По-добре недей.
Радвам се, че се забавляваш.
Това ти харесва, а?
Май оттук ще вървим пеш.
Твоите предци са бродили по тези места.
Моите също.
Когато сме били диви.
Ние идваме и си отиваме, нали?
А това винаги е тук.
Какво?
Не знам. Накъде? Ти ми кажи.
Хайде. Ти води.
Бък?
Виж какво откри.
Леле...
Погледни, Бък.
Май не сме извън пределите на картите.
Явно е бил златотърсач.
Боклук.
Съкровище.
Това е мое. Ясно?
Не го докосвай. Мое е.
Хубав ден беше.
Това са предците ти.
Вълци.
Браво, Бък,
но трябва да е нещо такова.
Проклетата легенда се оказа истина.
Така вече е по-добре, Бък.
Браво на теб!
Какво? Какво гледаш?
Иди да видиш.
Върви.
Само се върни преди мръкнало!
Бък!
Тук, толкова далеч от дома,
забелязвам промяна у Бък.
Нещо го тегли към гората.
Към ловуване.
Това е чудесно, Бък.
Чудесно.
С мен той си е все същото куче,
но вече трудно си го представям
отново в цивилизацията.
Съществува ли достатъчно голяма къща за него?
Изглежда това пътуване води Бък към съдбата му.
Накъде ли води мен?
Не и този път.
Отдавна се мръкна.
С всеки изминал ден се прибираш все по-късно.
Знам, има много неща за опознаване,
но светът е опасно място.
Никога не знаеш какво те дебне.
Никога не знаеш.
Треската отнесе Тими за два дни.
По дяволите.
Добре, Бък.
Беше красиво лято.
Знаеш ли, Бък?
Мислех си нещо.
Може да си купя железница.
Това моята шапка ли е?
Моята шапка е. Хайде.
Дай ми шапката.
Дай ми шапката. Дай ми я.
Бък!
Хайде.
Точно така.
Сив вълк.
Красавец.
Това е тяхна територия.
Тези планини са техни.
Искаш да отидеш?
Върви.
Само...
внимавай.
Той беше и глезен,
и беше страдал
от ръката на човека.
Сега Бък се озова
сред собствения си вид.
Колко дълго бе пътувал, за да намери своя дом.
Колко далеч бях аз от своя.
Погледни, Бък.
За провизии.
За живот.
Повече от това никому не е нужно.
Време е да си вървя, Бък.
Да си ида у дома.
Каквото и да е останало от него.
Да събера отломките,
или поне да опитам.
Не.
Не те карам да дойдеш с мен.
Ти откри нещо тук.
Нещо важно.
Дръж се за него.
Аз тръгвам на заранта.
Ела да се сбогуваме.
Ти си добро куче, Бък.
Ти си добро куче.
Дошъл си чак дотук.
Знаел си нещо, нали?
Полека.
Искал си всичко за себе си.
Къде е?
Къде е златото?
То е навсякъде.
Вземи го.
Вземи го всичкото.
То няма да промени нищо.
Няма да върне мъртвите.
Познаваш това, нали?
Добре.
Виждаш ли го, момче?
Виждаш ли го?
Добре.
Бък.
Да.
Ти се върна.
О, Бък.
Какво приключение, а?
Всичко е наред, момче.
Ти си у дома.
Сред тези планини има едно място,
където се появи нова порода горски вълци,
по-умни от човек или вълк,
заради кучето, което води глутницата.
Сега те живеят без страх,
отглеждат малките си и добруват.
Някои казват, че това е само легенда.
Но не е така.
Знаете ли, някога го познавах...
когато беше само куче, другар на човека.
И въпреки че тази земя е негова,
всяко лято,
когато слиза в долината,
той си припомня добрите ръце
и старите господари.
Преди да бе отишъл при своите
и да си стане сам господар.
Преди да чуе...
зова.
ДИВОТО ЗОВЕ
Превод: МАЯ ИЛИЕВА