När jag var barn brukade vi gå till en vik nedanför klipporna. Den hette Hope Gap.
När det var ebb bildades det små pölar.
Och i pölarna fanns jättesmå havsvarelser.
Mamma satt på klipporna och väntade på mig medan jag utforskade allt.
Jag undrade aldrig vad hon tänkte på.
Eller om hon var lycklig.
Man gör ju inte det.
- En ensam, glädjefull impuls, Gary? - Hur sa? Jaså, är det du, Grace.
- Det är en dikt. W.B. Yeats. - Du och dina dikter, Grace.
Ej lag, ej plikt drev mig i krig
Ej myndighet, ej massans rop
En ensam, glädjefull impuls
Har fört mig hit till stridens larm
Jäklar!
Jag vägde allt, allt stort och smått
Min framtid kändes meningslös
Och meningslös den tid som gått
När vägda mot mitt liv, min död
- Bra dag? - Ungefär som vanligt.
"Hur var din dag, Grace?"
Vad? Jaha.
Jag gick vår promenad till Hope Gap.
Jag har inte gjort det på evigheter. Minns du hur Jamie älskade att gå dit?
Javisst.
Jag saknar honom så ibland.
- Gjorde du te åt mig? - Jag trodde att du hade redan.
Det har kallnat.
Varför dricker du alltid bara upp hälften?
Det har jag också undrat. Det är väl för att jag inte vill att saker ska ta slut.
- Du är en icke-avslutare. - Jaså?
- Är du en avslutare? - I viss mån.
Kan man avsluta något i viss mån? Jag tror inte det.
- Jag önskar att Jamie kom hem. - Han har ett eget liv.
Javisst. Men varför innefattar det inte oss?
- Skriver du på Wikipedia? - Ja.
- Det kommer du aldrig att avsluta. - Det går inte att avsluta Wikipedia.
Napoleon gick med 450 000 man över Njemen.
Färre än 20 000 kom tillbaka.
Ett förvånansvärt stort antal officerare förde dagbok.
Över 150 finns kvar.
Anmärkningsvärt, med tanke på förhållandena under reträtten.
"När männen kollapsade i den stränga kölden" -
- "blev de avklädda av sina kamrater" -
- "och lämnades nakna i snön, fortfarande vid liv."
Det var ett slags överlevnadsstrategi.
I extrema situationer kan människor vara grymma.
Är det fel? Kan vi klandra dem? Hade vi betett oss bättre?
Robbie?
- Jag hade inte klätt av dem. - Du hade lämnat dem att dö påklädda?
- Ja. - Av medlidande eller anständighet?
Det är jättesvårt att klä av någon.
Så sant.
Det var ett tag sen och jag tänkte...
Tack, Jamie. Är det säkert att det går bra?
Grace kommer att bli jätteglad.
Efter lunch på lördag.
När mannar blev sårade eller förfrös och inte kunde gå -
- gavs order om att lägga dem på trosskärrorna.
Det sinkade kärrorna och minskade deras chanser att nå fram till Smolensk.
Så kuskarna spanade efter särskilt gropig mark...
och körde sen snabbt över den, så att de skadade föll av kärrorna -
- utan att någon märkte det.
När de blivit kvarlämnade på vägen frös de ihjäl.
Det togs för en olyckshändelse.
Ingen såg sig om.
Jag har varit här förut.
Vad sa du?
Min antologi. Det borde bli titeln.
Tanken är att vad man än går igenom har någon upplevt det förut. Satt ord på det.
Det är första raden i en dikt av Rossetti.
"Jag har varit här förut."
- Jamie kommer i helgen. - Kommer Jamie?
Någon gång efter lunch på lördag.
- Hur vet du det? - Vi talades vid i telefon.
- Ringde han dig? Varför? - För att säga att han kommer.
- Varför ringde han dig? - Jag vet inte. Han gör det ibland.
Gör han?
När var Jamie hemma senast? I april?
Han har ett eget liv att leva.
Hej, det är Callie. Jag kan inte svara nu -
- men lämna ett meddelande, så ringer jag upp.
Hej, Callie. Det är Jamie. Jag är borta över helgen.
Jag är hemma vid sex på söndag. Det vore fint om vi kunde ses.
Okej. Hej då.
"Hej, främling. Hej, mamma."
- Hej, främling. - Hej, mamma.
- Pappa. - Jamie, Jamie...
- Tack för att du kom. Hur gick resan? - Skapligt. Jag tog 15.36-tåget.
- Jag hann precis byta i Lewes. - Man kan inte lita på tågen nuförtiden.
Jag ska bara ta upp mina grejer.
- Tror du att han är lycklig? - Han trivs nog i sin lägenhet.
Tror du? Alldeles ensam?
Ja, det förstås. Men han har det som han vill.
Ingen disk att tala om. Man använder en tallrik, diskar den och så är den klar.
Mjölken tar inte slut, för man är den enda som dricker av den, så man har koll.
Småsaker, men de har ett värde.
Det låter som om du avundas honom. Jag tror inte att det är bra för någon.
Att gömma sig i ett hål, alltid ha allt på samma sätt...
- Jamie, dröjer det länge? - Nej.
- Vi kan väl tända ljus? För att fira. - Ja, varför inte?
Nästa vecka har vi varit gifta i 29 år.
Ja, det har vi visst.
- Har du funderat på något? - Vad menar du?
- Ska vi gå ut och äta? - Om du vill det, så.
- Nej, det vill jag inte. - Inte? Då gör vi väl inte det, då.
- För guds skull, Edward. - Sa jag något dumt?
Jag säger: "Ska vi gå ut och äta middag?" Du säger: "Om du vill, så."
Jag säger nej, och då säger du att vi låter bli.
- Men jag vill gå ut och äta middag. - Varför säger du att du inte vill då?
Jag vill inte göra det för att jag vill, utan för att du vill.
- Vill du göra det? - Ja.
Bokar du något, då? Inte det där hemska stället du valde förra året.
Det är kanske bäst att du bokar.
Måste jag göra allt?
- Följer du med till kyrkan i morgon? - Du vet att jag inte går dit längre.
- Varför inte? Har du slutat tro på Gud? - Mer eller mindre.
Varför? På grund av allt lidande i världen?
Delvis, ja.
Förstår du inte? Det är därför det måste finnas en gud.
Hur skulle vi annars stå ut? - Edward, förklara varför Gud tillåter lidande.
Det handlar ju om den fria viljan.
- Jamie vet det där. - Förklara.
- Jag kan argumenten. - Om du verkligen förstod skulle du tro.
Som jag ser det är världen en skrämmande plats där det händer orättvisa saker.
Det finns ingen egentlig mening med något, och till slut dör vi allihop.
Vi står inte ut med det, så vi hittar på Gud och himlen för att trösta oss själva.
Det är inte fel, jag tror bara att det inte är sant.
Du har fel. - Säg det till honom, Edward.
- Vad då? - Att Gud finns.
Det går inte att tala om sånt för folk.
Gud är inte information, Gud är...
en övertygelse. Det är som kärlek. Man meddelar inte kärlek, man känner kärlek.
Det har du rätt i. Det är precis så det är.
- Kaffe? - Ja, gärna.
- Jag står inte ut med att du är olycklig. - Det är jag inte.
- Du är alldeles ensam. - Jag mår bra, mamma.
- Bra är inte detsamma som lycklig. - Vem är lycklig? Bra är bra.
Vi är lyckliga, eller hur, Edward?
Ja, vi har det bra.
Jag hoppas att ni inte tar illa upp, men jag måste jobba ett par timmar.
Som du vill, älskling.
Jag hinner nog inte till kyrkan i morgon. Jag har uppsatser att rätta.
Jag vill helst göra dem medan jag är pigg.
Vi är lyckliga, eller hur?
- Varför skulle vi inte vara det? - Ibland tycker jag att vi inte pratar.
- Vad menar du med prata? - Du vet, pratar. Som folk gör.
Rena trolleriet, eller hur?
Ser du? Vi pratar inte.
Vad då?
Jag säger saker. Varför säger inte du saker?
- Vad vill du att jag ska säga? - Vad som helst. Det som poppar upp.
Ögonvittnesskildringarna av reträtten från Moskva fängslar mig.
Det är inte att prata. Det är wikiska. Jag menar prata, du och jag.
Är det här det du vill?
Nej.
- Vad är det då du vill? - Jag vet att jag irriterar dig ibland.
- Nej, jag vill veta hur du känner dig. - Ifråga om vad?
Vad skulle göra dig lyckligare?
- Att du var lyckligare, antar jag. - Nej, prata om dig.
- Jag vill inte ha något särskilt. - Något vill du ha.
Finns det något två personer kan ha som vi inte har, men som du önskar att vi hade?
- Ja. - Vad är det?
Jag vet inte hur jag ska förklara.
Tänk på ett ord. Vilket ord som helst. Det första ord du kommer på.
- Soligt. Det är bara ett av flera ord. - Säg fler.
Jag vill inte göra det här. Jag gör det bara värre.
- Vad jag än säger är det fel. - Inte om det är sant.
Eller otillräckligt. Jag tror att du vill ha något jag inte har.
Vad?
Jag känner alltid att jag gör fel på något sätt.
Jag vill bara att du är närvarande.
- Det är jag. - Nej, det är du inte.
Det är som om du smitit iväg när jag inte såg.
- Vad gör du? - Ställer fram frukostgrejerna.
Lägg ner den där.
Se på mig.
Du säger att man känner kärlek, men hur ska jag veta om du aldrig säger det?
Den är bara självklar.
Men ändå, bara för min skull. Säg det, snälla.
Jag kan inte. Det betyder inget. Jag skulle bara säga det för att du ber mig.
- Det gör inget. Säg det! - Varför gör du ett problem av allt?
Det här rör inte mig, det här är ditt problem.
Säg aldrig så igen! Du är delaktig i det här, vare sig du vill eller inte.
Gör något. Säg något.
Om du hatar mig, säg det. Säg att du vill lämna mig. Att du vill döda mig.
Säg något verkligt.
Jag är trött. Jag vill gå och lägga mig.
Vi får prata om det i morgon.
- Vad hände? - Det var jag.
Gav du dig på honom igen?
- Han borde slå tillbaka. - Vill du ha bråk?
Jag vill ha en reaktion. Ett riktigt äktenskap.
Vad är han så rädd för? Varför går han sin väg?
- Därför att du ger dig på honom. - Det gör jag inte!
- Fast jag slog honom alldeles nyss. - Mamma...
Vad ska jag annars göra? Hur ska jag nå fram?
Om jag bara ger honom en tillräckligt stor chock kanske han vaknar.
Att slå honom hjälper inte.
- Vad tycker du att jag ska göra? - Vara snällare mot honom.
Snällare?
- Du låter som Edward. - Sluta ge dig på honom.
- Det har du redan sagt. - Du lyssnar ju inte!
Vi har ju alla sett hur lyckat ditt kärleksliv är.
Förlåt mig, älskling. Förlåt.
- Jag menade det inte. - Du vet inget om mitt kärleksliv.
Inte? Har du en hemlig fru någonstans?
- Hemliga barn? - Man kan ha ett kärleksliv utan familj.
Du måste medge att det är konstigt att du bor ensam vid din ålder.
- Det är många som bor ensamma. - Edward avundas dig.
Han skulle gärna bo i din lägenhet och göra samma sak samma tid varje dag.
Det var det jag räddade honom från.
- Försök inte rädda mig. - Jag är orolig för dig.
Jag är orolig för er.
Varför? För att Edward och jag har våra små gräl?
- Jag försöker hålla mig ur skottlinjen. - Du vet väl att jag älskar honom?
- Det betyder inget att vi grälar ibland. - Eller kastar omkring frukostgrejerna.
Jag välte bordet. Jag var tvungen att göra något.
- Jag trodde att du kastat dem på honom. - Det skulle jag inte göra. Inte bestick.
Skönt att höra.
Jag hade röjt upp om inte du gjort det.
Nu är det gjort.
Tack, älskling.
- Tack. - Vi ses i morgon.
Jag går nog i tidiga mässan. Ska jag väcka dig?
Nej, låt mig sova.
Som du vill, älskling. God natt.
God natt.
Ära vare Gud i höjden -
- och fred på jorden, bland människor till vilka han har behag.
Vi lovar dig, vi välsignar dig -
- vi tillber dig, vi prisar och ärar dig -
- vi tackar dig för din stora härlighet.
Herre Gud, himmelske konung, Gud Fader allsmäktig -
- Herre, Guds enfödde Son, Jesus Kristus -
- Herre Gud, Guds lamm, Faderns son -
- du som borttager världens synder, förbarma dig över oss.
Förbarma dig över oss.
När måste du åka?
Efter lunch.
Med detsamma efter lunch?
Vid tretiden.
- Du skulle inte kunna stanna lite längre? - Helst inte. Hur så?
Det är bara det att... allt håller på att ställas på sin spets.
- Det vore bättre för Grace om du var här. - Hur då "ställas på sin spets"?
Du hörde väl i går kväll.
Hon är väl inte sån hela tiden?
- Nej, nej. - Varför vore det bättre om jag var här?
Jag tänker flytta.
Jag kan inte göra Grace lycklig. Jag har försökt, men jag är fel person.
Dessutom...
hur löjligt det än kan låta... så har jag blivit kär.
- Va? - Jag hade inte heller väntat mig det.
- Herregud, pappa. Hur gick det här till? - Hon heter Angela.
Hon är mamma till en pojke i skolan. Han har haft problem och jag har hjälpt honom.
Herregud!
Förlåt, jag menade inte så. Men... hur blir det med mamma?
Hon får det bättre utan mig.
Jag ger henne inte det hon vill ha.
Jag insåg det inte förrän jag lärde känna Angela.
Med Angela är det enkelt. Mitt sätt att vara verkar passa henne.
Med Grace är allt jag gör fel.
Jag är nervös och klumpig, jag...
Jag irriterar henne.
- Vet hon något? - Nej, inte om Angela.
- Så det kommer som en total överraskning? - Knappast som en överraskning.
Det har blivit allt värre. Hon har talat om separation flera gånger.
Hon menar det inte. Hon känner att något inte är på riktigt med äktenskapet.
- Hon kan ha rätt. - Jag tror inte att hon vill ha rätt.
Det var därför jag hoppades att du kunde stanna lite.
Du kanske ändrar dig?
- Jag är ledsen. Det har gått för långt. - Herregud...
Hon har ju fortfarande dig.
Förlåt...
Jag vet inte om jag klarar det här.
Jag måste berätta det för henne snart.
Vad ska du göra? Flytta?
- Ja. - När?
Planen var snart, mycket snart.
- Du menar väl inte i dag? - Angela tyckte... varför dra ut på det?
Nej, det går inte. Du måste berätta det för henne på ett skonsammare sätt.
Hur gör jag det?
Hon kommer hem från kyrkan snart. Då ska jag berätta det och sen... ger jag mig av.
Du kan stanna hos henne en stund och ändå vara i väg vid fyra.
Jag vet att tågen kan vara långsamma på söndagarna.
Var det därför du bad mig komma?
- Har du packat en väska? - Bara det nödvändigaste.
Då är det redan ett faktum.
Hur lång tid tar det? Jag vill inte vara här när du gör det.
Ge mig en halvtimme.
En halvtimme, då.
Då så.
- Är inte Jamie uppe? - Han har tagit en promenad.
En promenad? Ensam? Han tar aldrig promenader ensam.
- En kopp te? Rostat bröd? - Ja tack.
Du vet hur vi säger i mässan, "Herre, förbarma dig över oss".
Jag upptäckte att jag räknade. Vi bad om förbarmande sjutton gånger.
Nio gånger enbart i Kyrie, förstås.
Tre gånger i Agnus Dei och sen dök det upp överallt.
Det kan nog ha en hypnotisk effekt, alla böner om förbarmande.
Efter ett tag slår det en att man kanske behöver det.
Jag vet att jag ger mig på dig ibland. Jag ska försöka sluta.
Allt jag vill är att bli lugnad.
Jaha.
Bara så jag vet att vi går igenom det här tillsammans.
Det fungerar inte riktigt, eller hur?
- Vad sa du? - Det fungerar inte riktigt.
Tack och lov! Du inser det.
- Vad har hänt med oss? - Jag tror att det du sa stämmer.
Jag har gått undan, undvikit saker och ting.
Tack och lov, äntligen medger du det.
Jag har nog känt att jag inte kan...
ge dig det du vill ha, så jag har känt att jag inte är till någon nytta.
Åtminstone inte för dig.
Jag verkar irritera dig och göra fel.
Det gör att jag känner mig...
oduglig, så jag låter bli att prata om det, vilket bara gör allt värre.
Tack och lov. Du förstår. Jag har bett för det här.
Vi är nog olika sorters människor. Vi kanske inte fungerar så bra ihop.
Men det kan vi. Om vi förstår varandra och är ärliga mot varandra och du...
om vi vill få det att fungera, så fungerar det.
- Jag är inte säker på att jag vill. - Det måste du.
Äktenskap fungerar bara för att båda vill det.
- Jag är inte säker på att jag vill det. - Att vårt äktenskap ska fungera?
Edward, hör på. Det här är hemskt viktigt.
Du måste vilja vårt äktenskap, annars dör det. Det finns inget mellanläge.
- Antingen lever det eller är dött. - Tänk om det är dött.
Då går vi skilda vägar. Ingen kan leva i ett dött äktenskap.
Det är kanske det vi borde göra. Gå skilda vägar.
Men det är inte dött. Tycker du det?
Det tycker inte jag. Det är inte dött för mig.
Jag är din fru, du är min man. Du kan säga vad du vill till mig.
Jag vill... ge mig av.
- Ge dig av? - Ja.
Vart ska du ta vägen?
Det finns en annan.
En annan?
Förlåt mig.
Hur kan det finns en annan? Vem då?
En förälder på skolan. Du känner henne inte.
Vilken förälder på skolan? Vad...
Hon heter Angela Walker.
Det var inte meningen, det bara råkade hända, men...
det har hänt.
Råkade hända? Hur kunde det råka hända?
Jag träffade henne för att tala om hennes sons problem.
Hon berättade om deras situation hemma. Pappan lämnade dem för något år sedan.
Hon blev riktigt...
känslosam. Jag sa det jag kunde och...
Det var så vi kom nära varandra.
Kom nära? Hur nära?
Nej, jag vill inte höra.
När råkade det här hända?
- För omkring ett år sedan. - Ett år sedan?
Och du bara fortsatte som vanligt?
- Jag borde ha berättat det tidigare. - Men... det är inget som råkar hända.
Du gör det.
Du behöver inte göra det.
- Du kan sluta göra det. - Förlåt, men jag kan inte.
Du är inte fri.
Förstår du inte det?
Den här kvinnan må ha mist sin man, men det ger henne inte rätt att ta min.
Edward, det här är löjligt.
Försöker du bara skrämma mig, så att jag ska uppföra mig bättre?
Nej.
- Vet Jamie om det? - Jag berättade en del vid frukosten.
- Berättade du för Jamie? - Jag förstår att det kommer som en chock.
Men du inser säkert snart att det blir bäst så.
- Blir bäst? - Jag är inte bra för dig, Grace.
Jag ger dig inte det du vill ha.
Du ger mig inte det jag vill ha för du försöker inte ens.
Du försöker smita, men det får du inte.
Förlåt mig, jag...
- Jag har bestämt mig. - Då får du lov att ändra dig.
Det här beslutet berör mig. Du måste rådgöra med mig.
- Gör inte så här. Det blir bara värre. - Du kan inte bara gå efter 29 år.
- Du måste försöka. - Jag har försökt. I 29 år.
Nej. Säg inte så. Det menar du inte.
Nej.
Nej, jag menar inte det, men...
Du vet hur det har varit.
Hör på, Edward.
Vi hade Tonbridge.
Vi...
När Jamie var liten.
Åren i Tonbridge, det var fina år.
Du får inte ta allt. Det får du inte. Du tar livet av mig.
När Jamie var liten, det var fina år.
Kom hit, älskling.
Som du vill.
Du vinner. Förlåt mig.
Jag ska aldrig ge mig på dig igen. Men lämna mig inte.
- Du vet att det inte fungerar. - Jo, jag ska se till det.
Jag vill bara få en chans att ställa allt till rätta. Det är väl rättvist?
Så mycket är du väl skyldig mig? Sätt dig ner och ät upp din frukost.
Jag är klar.
Det är jag.
Jag är på väg.
Han flyttar väl inte? Han vill bara skrämma mig.
- Jag tror att han flyttar. - Kan du säga något annat, snälla?
- Jag vet inte vad jag ska säga. - Säg att det finns något jag kan göra.
Älskade pojke, säg vad jag ska göra, så gör jag det för din skull.
Förlåt. Jag hämtar mig strax.
Stora delar av landet får en hel del sol.
Frodiga, grönskande lapptäcken.
Förtrollande nyanser av blått.
Berg, dalar...
floder och bäckar.
Vår natur är rik på landskap som bara väntar på att bli utforskade.
Jag vill inte att någon ska fixa något. Jag vill att någon lyssnar.
Som du lyssnar nu. Du är väldigt ovanlig, Jamie. För att vara man.
Aperolspritzer åt Jess. Brooklyn Amber åt Jamie.
- Skål. - Skål.
Hur går det med Kelly?
Callie. Inte bra.
Hon beter sig lite gäckande.
- Gäckande? Det var inte bra. - Vad betyder det?
Att hon aldrig dyker upp. Du är värd bättre, Jamie.
- Om det vore så väl. - Får jag ge dig ett tips?
Ibland kan du framstå som...
onåbar. Sluten. Vad handlar det om?
Jag är trött. Det här med mamma. Hon har det jobbigt och jag åker hem varje helg.
Om pappa gjorde så skulle jag slå ihjäl honom.
- Det har jag inte tänkt på. - Det jag menar med Kelly...
Callie.
Kanske...
Du kanske inte var tillräckligt närvarande.
- När träffade du henne senast? - I söndags.
- Hur mådde hon? - Inte bra.
- Vet hon att du träffar mig? - Nej, men hon bad mig hälsa en sak.
Jag ska hälsa att du är skyldig att ge henne en chans till.
Du gjorde det här utan att rådgöra med henne eller varna henne.
- Du vet säkert. - Ja.
Hon vill att du flyttar hem igen på prov och...
Det går inte. Jag kommer inte tillbaka.
Jag gör allt jag kan för att hjälpa, men jag kommer inte tillbaka. Jag beklagar.
- Då så. - Vill du ha te eller...
- en glass? - Nej, det är bra.
Jag kanske tar en Cornetto. Det är något med att vara vid havet.
En sån där, tack.
- Det blir två pund. - Två pund? Verkligen?
Tack.
- Jag använder nästan aldrig kontanter. - Varför inte?
Allt är kontaktlöst nu.
"Allt är kontaktlöst nu." Ja, där ser man.
Jag vet inte riktigt hur mamma ska klara det här.
Både Angela och jag tror att ju mindre...
kontakt jag har, desto snabbare kan hon gå vidare.
Det är klart, det betyder inte att jag inte gör allt jag kan för att hjälpa.
Det är det jag inte förstår.
Du verkade tycka så mycket om henne, men nu... inte.
Ja, det är inte...
lätt att förklara.
- Det fanns väl en tid när du gjorde det? - Javisst.
Jag trodde att du var stolt över henne.
Hon är enastående, på sitt sätt.
Jag var nog lite bländad av henne i början.
Hon var bländande.
Ni såg lyckliga ut på alla gamla fotografier.
Ni var lyckliga.
Ja, det var vi väl och sen...
var vi inte det.
Vet du vad hon kallar mitt Wiki-skrivande?
Ja.
Om man gör ett misstag i Wikipedia kan man återställa det.
Man klickar bara på "historik" och sen klickar man på "ångra".
Pappa...
Jag har förresten bytt telefonnummer. Jag var tvungen.
- Ringde hon? - Varje dag.
- Vad sa hon? - Inget. Hon sa aldrig något.
- Jag kände igen henne på andningen. - Du kände igen...
- Du ska få mitt nya nummer, ifall... - Messa mig bara.
- Du kommer väl inte... - Nej.
Bra.
Jag måste nog gå. Hon väntar på mig, så...
Jaha, då...
Hör av dig.
Mamma?
Hur länge har du suttit här?
Ingen aning.
- Precis som Edward. - Vad då?
- Du gör te för att slippa prata. - Vi tar vårt te, så kan vi prata sen.
Du har träffat honom.
Ensam eller med henne?
Bara honom. Jag har aldrig träffat henne. Det vet du.
- Hälsade du det jag hade sagt? - Ja.
- Han kan inte komma tillbaka, säger han. - Vill inte.
- Vad är det här? - Vad ser det ut som?
Och i knivlådan. Och på anteckningsblocket vid telefonen.
Och...
- Och i hans rockficka. - Varför?
Jag vet inte. Jag antar att...
Medan jag skrev dem och gömde dem överallt där han kunde hitta dem -
- fick det mig att tro att det faktiskt kunde hända.
Att han faktiskt skulle komma tillbaka.
Och sen...
när han hittade dem...
skulle han inte kunna ge sig av igen.
- Så han sa att han inte tänker göra det? - Ja.
- Vad sa du då? - Vad skulle jag kunna säga?
"Din jävel, din mördare, din hemförstörare."
- Det sa jag inte. - Varför inte?
- Tycker du att han har rätt att göra så? - Det är inte min sak att avgöra.
Varför inte? Om du såg en man slå ihjäl en kvinna på gatan -
- skulle du bara gå förbi?
- Det är inte så det är. - Det här är mord.
Tro inte annat bara för att det inte är något blod.
Han mördar ett äktenskap. Äktenskap blöder inte, men det är ändå mord.
- Jag tror inte att sånt där prat hjälper. - Säg hur jag ska prata så det hjälper.
Äktenskap havererar hela tiden. Ingen vill det, men vi måste leva med det.
Vad är det för prat? Barn svälter ihjäl hela tiden. Det gör det inte acceptabelt.
- Men vi lever med det. - Inte om det var du som svalt.
Jag skulle låta mig själv dö först för att rädda dig.
- Tvivlar du på det? - Nej.
Det här är mitt äktenskap och jag gör allt för att rädda det.
Och jag ber dig hjälpa mig.
Så där gör han. Han vägrar se på mig.
Jag är inte han, mamma.
Du går din väg, precis som han gjorde.
Han gick faktiskt sin väg.
Travade i väg längs gatan.
Med sin fåniga resväska. Har du en resväska?
- Jag är här, eller hur? - Men du vill gå din väg.
- Visst vill du det? - Jag kan inte.
Varför inte? Ifall något händer mig? Har du skuldkänslor?
Inget kommer att hända mig, det är det outhärdliga.
- När man är ensam slutar saker att hända. - Det är för att du bara sitter inne.
Borde jag gå ut mer? Gå med i en bokcirkel?
Det är bättre än att sitta i trappan.
Jag var på väg upp eller ner, jag minns inte.
Jag tänkte bara: "Vad spelar det för roll? Jag kan lika gärna stanna här."
Där du kan se dörren.
Duktigt av dig att komma på det, Jamie.
Är det därför du inte går ut?
För att du tror att han kanske ska komma in genom dörren igen?
- Det kanske han gör. - Mamma...
Kom nu, så går vi ut.
Han sa att du får behålla huset.
Jaså, det har han?
- Han tycker säkert att det gör allt bra. - Han vill göra det han kan.
Sa han till dig att jag kan få huset? Han har inte sagt det till mig.
- Han ville att jag skulle säga det. - Det struntar jag i!
Om han vill göra arrangemang som påverkar mig kan han prata med mig.
Han ska inte använda dig som springpojke.
Jag tål inte att han ordnar allt utan att rådfråga mig.
- Varför fungerar det inte? - Han har bytt nummer.
Har han bytt nummer?
Han har alltså nytt nummer? Har du det?
Nej.
Var inte dum. Så klart du har. Jag märker när du ljuger.
- Jag kan inte ge dig det. - Varför inte?
- Han bad mig. - Jag ber dig att ge mig det.
- Varför måste du alltid få som du vill? - Tycker du att jag får som jag vill?
Det vore en dålig idé att ge dig det.
Det är inte din sak att avgöra, som du säger.
Jag är vuxen, och varken kriminell eller galen. Jag vill kunna kontakta min man.
Nej.
Det är bäst att du går. Stick, det är det du vill.
Du kan inte hjälpa, så gå bara. Du är inte till någon nytta, du har tagit hans parti.
Du har redan lämnat mig. Om jag ska vara ensam, är jag hellre ensam -
- än att du ska svansa runt och ömka mig.
- Varför gör du så här? - Jag har inte gjort något.
Det är han som har lämnat mig. Säg åt honom.
- Jag kan inte få tillbaka honom. - Det vet du inte. Har du försökt?
Du fortsätter träffa honom, så han tror att du samtycker.
Mamma, han är kär!
Har du dött?
Ja.
Hur ser livet efter detta ut?
Det finns inget liv efter detta.
Du behöver en sockerkick.
Strömmar livet tillbaka?
- Jag borde ge en sån här till mamma. - Mår hon fortfarande dåligt?
Det var fult gjort av din pappa.
Han var inte lycklig, det visste jag.
- De måste ha älskat varandra en gång. - Ja, för längesen.
Vi brukade göra en grej när jag var liten.
Vi stod på rad...
och jag stod i mitten, och mamma höll mig i ena handen och pappa i den andra...
och så gungade de mig mellan sig.
Alla mammor och pappor gör det.
De gungar ungarna mellan sig.
- Förlåt. - Jamie...
Jag gråter bara för min egen skull. Jag struntar i andra.
Det är inte sant. Du köpte en munk till mig.
- Vad är det fråga om? - Handlar det om mig?
- Jag gråter inte. - Jag har inte blivit lämnad.
Inte?
Okej.
Träffar du din mamma varje helg?
- Tills hon klarar sig själv. - Tänker du sluta åka dit då?
- Inte så ofta i alla fall. - Hur kommer hon att känna sig då?
Inte jättebra.
- Hur kommer du att känna dig? - Jag?
Jess tror att du klamrar dig fast än.
Gör jag?
Det är några papper han vill att jag ska skriva under. Jag vet inte vad det är.
Jamie, jag tänker inte göra det.
Han kan be mig själv. Han kan komma hit, så skriver vi under tillsammans.
Ja, jag klarar mig. På söndag, då.
För 30 år sen stod jag på Charing Cross Station -
- och väntade på tåget till Tonbridge.
Jag såg en man komma gående som jag trodde var min far.
Jag höjde handen och ropade "pappa".
Med handen kvar i luften kom jag ihåg att pappa hade dött fyra månader tidigare.
Mannen, som var en fullkomlig främling, fortsatte förbi.
Tåget kom in.
Jag klev på, och tåget lämnade Charing Cross.
Den andra personen i vagnen var en ung kvinna.
Hon tittade på mig som om hon tyckte synd om mig.
Jag insåg att jag hade tårar på kinderna. "Vad är det?" sa hon.
"Ingenting", sa jag. "Jag misstog en man för min far som är död."
Och hon sa: "Du måste längta efter att träffa honom igen."
Min far var en reserverad man. Jag kan inte minnas att han någonsin kramade mig.
När den unga kvinnan sa de där orden -
- visste jag att jag hela livet hade velat få en kram av honom.
Och att nu...
skulle jag aldrig få någon. Jag började gråta.
Fortsatte gråta, rättare sagt.
Och den unga kvinnan reciterade några rader ur en dikt jag aldrig hade hört.
Men som jag aldrig glömt.
Bli där du är, var säker på
att jag till mötes dig ska gå
Och om jag dröjer, frukta ej
Ty inom kort är jag hos dig
Den är skriven av Henry King när hans hustru dog.
Hur visste den där unga kvinnan på tåget vad jag kände?
Det var din mamma. Naturligtvis. Det var Grace.
Och jag satt på fel tåg. Snabbtåget.
Vi var halvvägs till Dover innan jag märkte det.
Sanningen är...
att jag misstog mig på Grace redan från början, och hon misstog sig på mig.
Vi trodde att vi var lika varann, men det var vi inte.
Jag gjorde mitt bästa för att vara den hon ville -
- men jag visste inte själv vem jag var.
Allt som behövdes var Angelas hand på min arm.
Hennes beröring.
Det var mig hon rörde vid.
Inga krav.
Inga förväntningar.
Bara kärlek.
Den där gången för så många år sen...
klev jag på fel tåg.
Jag har alltid gillat din lägenhet. Trivs du än?
Den fyller sin funktion.
Varför måste folk ha så stora hus?
Man behöver egentligen så lite.
- Vill du att mamma ska skriva på något? - Ja.
Det är bäst att få ordning på allt.
Hon vill att ni skriver under papperen tillsammans.
Hon vill ställa till en scen, men jag vägrar dras in i det.
- Hon säger att hon ska uppföra sig. - I så fall måste det ske hos en advokat.
Men det är sista gången. Säg det till henne, om du kan.
Sista gången.
Kom, gubben.
De skall ej åldras så som vi som är kvar åldras
Ålder skall ej trötta dem ej heller åren döma
Vid solnedgång och när morgonen gryr skall vi minnas dem
Vi skall minnas dem.
- Hej, Jamie. Du har kommit. - Hallå där! Vem är du?
Är han inte bedårande? Så kärleksfull.
Han gör mig mer gott än alla lugnande medel.
- Vad heter han? - Eddie.
Kom här, Eddie.
- Du kan inte kalla honom Eddie. - Varför inte?
Han heter Edward.
- Det är så avslöjande. - Vad avslöjar det?
Jag tränar honom. Titta.
Stanna, Edward. Stanna.
- Det är så pinsamt, mamma. - Duktig pojke!
Varför det? Jag tycker inte att det är pinsamt. Varför skulle du tycka det?
Har du tagit upp antologin igen?
Nej, jag håller inte på med den längre.
- Vad synd. Det lät bra, tyckte jag. - Du tyckte det gav mig något att göra.
Alla behöver något att göra. Inget att skämmas för.
Hur mår du, då? Hur är ditt kärleksliv?
Privat.
Du är fortfarande ensam alltså. Lunchen blir väldigt enkel.
Jag undrar varför du inte har hittat någon. Du ser ju helt normal ut.
- Det här handlar inte om mig. - Jo.
Om du har svårt att bli älskad är det väl mitt fel.
Eller Edwards, för att han är ett sånt falskt, gnälligt kräk.
- Jag önskar att du inte gjorde så. - Jag önskar att han inte gjorde så.
Jag borde nog ta med de här breven till pappa.
Han kan hämta dem själv.
Det var en ceremoni för Remembrance Day i dag. Det var väldigt gripande.
Jag tänkte på de två krigen och fruarna och mödrarna som väntade hemma.
Och telegrammen från krigsministeriet som talade om att deras män och söner dött.
Jag tänkte på hur hemskt det måste ha varit.
Och ändå, på något sätt lättare att uthärda -
- än att förlora Edward så som jag har gjort.
Och plötsligt såg jag det. Det här är vårt krig.
Det som skapar änkor och föräldralösa nuförtiden.
Men det finns inga gravar eller minnesgudstjänster.
Vi tillåts inte sörja.
Du ser, jag reder mig inte när allt kommer omkring.
Kom. Eddie.
Ja, spring då.
Där är det.
Duktig vovve!
Kom nu.
Mrs Axton, mr Widdecombe väntar er.
- Är min pappa här? - Inte än. Jag ska visa in er.
Vi tillåter inte hundar. Jag är ledsen.
Hur ledsen?
Kors, du är visst ledsen. Ingen fara, det går över.
Varsågod.
Tack för att ni kom hit. Peter Widdecombe. Jag företräder er man i det här ärendet.
Mr Axton vill att allt ska göras korrekt. Slå er ner.
Ni må kunna göra allt juridiskt, men knappast korrekt.
- Mamma, du lovade. - Visst, jag ska uppföra mig.
Ursäkta mig, är jag sen? Oj, vem är det här?
Kom, Edward!
- Inte du. - Kom här, gubben.
Duktig vovve. Sitt.
Duktig vovve. Sitt. Duktig vovve.
Hallå, jag är också här.
- Hur är det, Grace? - Bra, bra, bra.
- Tack för det här, Peter. - Ska vi börja då?
Sammanställning av den ekonomiska överenskommelsen.
Handlingen som överlåter huset i ert namn, mrs Axton.
Ansökan om äktenskapsskillnad. Ni behöver bara skriva under vid de gula etiketterna.
Vad händer om jag inte gör det?
Då får vi utarbeta ett nytt avtal.
Men jag måste säga att det här är väldigt fördelaktigt.
Ingen domstol skulle ge er hälften. Ni får hela värdet av hemmet.
Sluta.
Hur kan han säga att jag får hela värdet av familjens hem -
- när det är precis det som tas ifrån mig?
- Jag visste att det var lönlöst. - Jag ska vara affärsmässig.
Inga fler syftningar på falskt äktenskapligt svek.
Det här är alltså ert förslag. Får jag mer än jag skulle få om han dog?
Om han dog?
Nej, om er man dog skulle ni få huset -
- era gemensamma besparingar samt änkepension.
- Men om vi skiljer oss får jag mindre? - Ja.
Så det vore bättre för mig om du var död.
- Men det är jag inte. - Det vore bättre på alla sätt.
Om jag måste klara mig utan dig, vore jag hellre änka.
En änka har högre status än en övergiven kvinna.
Jag skulle kunna sätta blommor på din grav och minnas alla fina stunder.
Se fram emot att träffa dig igen i himlen.
"Återförenade" som det står på gravstenarna. Men nu finns det ingen grav.
Du har förgiftat mina minnen, och i himlen är den där förbannade Angela i vägen.
- Jag borde aldrig ha gått med på det här. - Sitt!
Fan ta Angela!
Ursäkta, mr Widdecombe. Han får mig att göra sånt.
Han går jämt sin väg. Det gör mig galen.
- Är det någon mening med att fortsätta? - Ja, det finns en mening.
Se på Jamie. Han är vår son.
Han är delvis du och delvis jag. Vi gjorde honom.
Vi förenades och gjorde honom.
Du vet att kyrkan säger att äktenskapet är ett förbund som inte kan upplösas.
Det är därför. För att det ger upphov till människor.
Du kan få jurister att skriva vad du vill -
- men du är fortfarande min man och Jamies far, och det förblir du livet ut.
- Jag vet din åsikt. - Det är ingen åsikt. Det är så det är.
- För dig. - Nej, inte bara för mig. För alla.
- Du kan inte hitta på en egen verklighet. - Inte du heller.
- Min är inte det. - Inte min heller.
- Jo, det är den. - Eller hur, Jamie? - Be mig inte att ta parti.
Inte be dig ta parti för verklighet eller galenskap?
Att bestämma när man är gift eller inte efter behag? Det är galenskap och kaos.
Om du inte tänker skriva på är det lika bra att jag går. - Jag är ledsen, Peter.
Alla säger att de är ledsna, men det är inte sant.
- Du gör ett misstag. - Gör jag? Säg vad jag ska göra.
- Du borde skriva under papperen. - Du förstår fortfarande inte.
Ingen förstår.
Jag kanske...
Jag kanske lever i min egen verklighet.
Jag bryr mig inte om något av det här. Jag bryr mig inte om pengar.
Det är väldigt enkelt.
Jag älskar dig, Edward.
Vare sig jag vill eller inte, och...
jag trodde aldrig att du skulle sluta älska mig.
Jag bara... Nu känner jag mig... Jag vet inte.
Sårad.
Förstår du?
- Jag vet att du gör det. - Ja.
Ja, jag hatar det här. Jag hatar att såra dig.
Jag skulle ge vad som helst för att inte såra dig, men jag rår inte för det.
Det har hänt nu, det har bara hänt.
Men jag är ledsen, det...
Grace har rätt. Det finns inget att skriva under.
Jag är hemskt ledsen.
Er tur. Säg att ni också är ledsen.
Jag beklagar att vi inte lyckats nå en ömsesidig, nöjaktig överenskommelse...
- En ömsesidig, nöjaktig överenskommelse? - Ja, om möjligt.
- Vem är ni? Nelson Mandela? - Dags att gå, mamma.
Ja, det är dags att gå. Det är dags för det. Dags att gå.
Kom, så går vi, Eddie.
När de blivit kvarlämnade på vägen frös de ihjäl.
Det togs för en olyckshändelse.
Ingen såg sig om.
Genom att överge de svaga överlever de starka.
Det kan tyckas brutalt -
- men vad är meningen med att alla dör?
Mamma?
Var är hon?
Mamma?
Hur är det?
Kan vi...
Snälla.
Vi kan väl gå vår gamla promenad?
Ner till Hope Gap.
Jag älskade att komma hit.
Det var som min hemliga värld.
- Varför tittar du på mig så där? - Jag funderar på hur jag ska hjälpa dig.
- Jag klarar mig. - Det kommer att gå bra. Så säger vi.
Jag tycker inte att vi ska säga så mer. Sluta låtsas.
- Ingen av oss mår bra, eller hur? - Inte direkt.
Vad är det?
Det är en eller två saker som inte funkar för mig riktigt.
- Är det arbetet eller det andra? - Det andra.
Hur så?
Det är som du sa, jag har svårt att få någon att älska mig.
- Hur kan någon låta bli att älska dig? - Jag är nog inte så tillmötesgående.
- Som Edward. - Antagligen.
Du måste komma över det. Gå till mötes.
Det är visst inte så lätt.
Men du vill?
Jag vill ha allt det vanliga, men det händer bara inte.
Det fanns någon, men det fungerade inte. Det är visst jag som är problemet.
Som jag.
- Jag borde inte prata om mig själv. - Jo, det ger omväxling.
- Har du något emot att jag ber för dig? - Nej.
- Om det fungerar, börjar du tro igen då? - Slutar du annars?
Nej, det skulle jag inte kunna även om jag ville, vilket jag gör.
Om jag bara kunde sluta tro kunde jag hoppa av, vilket jag längtar efter.
- Snälla, hoppa inte av. - Egentligen vill jag bara somna.
Inte vakna mer. Det är uppvaknandet som gör så ont.
Stunden när man vaknar upp ur en förvirrad dröm och tänker...
"Det kanske inte är sant. Han kanske ligger där i alla fall."
Man vrider på huvudet, men det är ingen där.
- Jag borde be dig flytta hem till mig. - Nej, det vill jag inte.
Jag är nog bara lite rädd.
- För att jag är olycklig? - Ja.
Det skrämmer mig också.
Jag ville göra det, ska du veta.
Du kommer inte att göra det.
Jag kan inte lova något.
På det där hemska advokatkontoret...
Det var mitt sista försök.
Om du gjorde det, skulle du tala om det för mig först?
Jag vet inte.
Vill du det?
- Det blir jag som får röja upp efter dig. - Det förstås. Det har jag inte tänkt på.
Nej, jag vill säga något annat.
Jag vill att du ska veta att jag förstår.
Anta att det var cancer...
och du led av outhärdlig smärta och höll på att dö, fast alltför långsamt...
Då skulle jag väl säga "gör slut på det"? Av kärlek till dig.
Om ditt liv gör så ont att du vill ända det, tänker jag inte hindra dig.
Av kärlek till dig, men...
tala om det för mig.
Låt det inte komma som en överraskning. Ge mig tid att ta farväl.
Du måste ha upplevt mörka stunder för att säga kunna säga så till mig.
Jag kan inte be dig leva för min skull.
Vi måste alla bära våra egna bördor, men...
du är liksom utforskaren. Du har nått längre. Du har gått i förväg.
Så om du inte fortsätter efter ett tag, vet jag att vägen är för svår, för länge.
Då vet jag att olyckan vinner till sist.
Men om du fortsätter, och härdar ut...
hur hemskt det än är...
då vet jag att hur svårt det än blir...
kan jag hålla ut, för du gjorde det före mig.
Min älskade pojke.
Så vuxen du har blivit.
- Det här är väldigt storstilat. - Jag betalar.
Jag vet inte vad det betyder. Vad är brandade? Vad är kimchi?
- Ta lammet. - Borde jag inte vara lite mer äventyrlig?
- Två walesiskt lamm, tack. - Tack.
Hur mår hon?
Hon har börjat som volontär på en hjälplinje.
För såna som nått vägs ände.
Vägs ände? Käre Gud.
- Hon mår bra. Du behöver inte oroa dig. - Eller känna mig skyldig?
Jag tror inte att någon har sådan kontroll över livet som vi låtsas.
Angela säger att jag borde ha gått för längesen.
- Varför gjorde du inte det? - Det verkade otänkbart. Borde jag det?
Om du ändå skulle gå nu, borde du nog ha gjort det tidigare.
Jag visste inte.
Om jag måste klandra dig för något vore det för det.
För att du fortsatte vara snäll och göra te och låta henne tro att du var lycklig.
För att du inte blev arg när hon gav sig på dig. För att du inte sa vad du ville.
- Inte sa hur det kändes att vara du. - Du vet inte hur svårt det är.
- Gör jag inte? - Jag tror att hon visste ändå.
Det tror inte jag. Ända till den dag du gick trodde hon att ni dyrkade varandra.
Det är komplicerat.
Man kan älska någon och vilja lämna den samtidigt.
Du säger att hon dyrkade mig, men det var inte jag.
Det var någon hon hittade på, den Edward hon ville ha.
Hon förlät mig aldrig för att jag inte var han. Det kändes alltid som om jag...
gjort fel. Skyldig, men oskyldig.
Nu känner jag att jag har gjort rätt, men jag känner mig skyldig, för att...
jag är lycklig, men inte hon. Det är mitt brott.
- Vad är det? - Det är lamminälvor.
Vad?
Ja, fortsätt. Jag lyssnar.
Det är okej.
Vi är här för det.
Han lämnade mig på min födelsedag -
- och tog med sig champagnen jag köpt för att fira.
Dessutom lämnade han mig för Jeffrey som var den första pojkvännen som övergav mig.
- Typiskt män. - Hur tänkte han?
Män varken tänker eller känner. De har inga känslor.
Jag lyssnar fortfarande.
Vänskapslinjen.
Ja.
Nej, jag vill verkligen höra.
Jaha, klipporna...
Jag har gått igenom allt det där själv.
De ser vertikala ut, men det sticker ut bulor som man slår i när man faller.
Nej, precis. Det är inte rättvist.
Vet du vad som är ännu mer orättvist? Åtminstone om man tror som jag.
Om ens liv är så outhärdligt att man gör slut på det, hamnar man i helvetet.
Ärligt talat!
Min vän på hjälplinjen är gay.
Han har blivit lämnad, precis som jag.
Så vi pratar om hur det är och att män är själviska svin och hur man ska gå vidare.
Jag har berättat om dig. Han tror att du är gay.
- Jaså? - Det är du väl inte?
Nej, faktiskt inte.
Du kunde vägra inse din sanna natur.
- Vill du att jag ska vara gay? - Bara att du ska vara lycklig.
Duktig vovve. Visa honom din nya konst.
Dö, Edward. Dö.
Visst är han duktig? Tänk om jag kunde få den riktiga Edward att göra så.
- Få honom att dö? - Rulla runt lite på marken.
Min fina lilla gubbe.
- Är hunden din man eller din son? - Hur så? Är du svartsjuk?
Det är bättre än ditt prat för några veckor sen.
Vad pratade jag om för ett par veckor sen?
- Allt det där om att hoppa av. - Jaha.
Jag har gått vidare sedan dess. Grejen med olycka är att efter ett tag...
slutar det att vara intressant.
Sa jag att jag tagit upp antologin igen?
Jag har samlat dikter under rubriker.
"Att känna sig ensam", "En anhörigs död" och så vidare.
Bara riktigt bra dikter, förstås. Inget gratulationskortstrams.
- "Äktenskapshaveri." Den är stor. - "Att känna sig misslyckad" är jättestor.
Får jag...?
Vad tänker du göra med det här?
Det är ett slags tröstsystem. Om det händer något tråkigt kan man slå upp det.
Jag fattar det. Men hur ska du göra för att folk ska känna till det?
- Det blir en bok, hoppas jag. - Det borde vara en webbsajt.
Det är perfekt för internet. I en sökruta kan man skriva in "att känna sig ensam" -
- och så länkas man till dikter om ensamhet.
- Hur går det till? - Det är enkelt. Det är mitt jobb.
Det jobbiga är det här, att bygga upp databasen.
Det är ingen databas. Det är en antologi.
- Kan du bygga ut den? - Vill du ha mer?
- Mycket mer. - Jag kan fler dikter, om du menar det.
Hundratals fler.
Vad ska den heta?
Jag funderar på "Jag har varit här förut".
Det är poängen. Andra har gått igenom samma sak förut.
Jag vet inte varför, men det är en tröst.
- För att de överlevde? - Somliga. Andra inte.
Det är första raden i en dikt av Rossetti.
Kan du den? Vill du att jag ska läsa den?
Ja, gärna.
Jag har varit här förut
När och hur, det vet jag ej
Jag vet att gräset är bekant
En frisk, ljuv doft
Ett stilla sorl och ljus längs havets strand
Du har varit min förut
Jag minns ej för hur längesen
Men när du följde svalans flykt mot himlen vänd
En slöja föll
allt syntes i nytt ljus
Har detta hänt förut?
Ska tidens malström ge nytt liv
till kärleken som var en gång, trots dödens makt
Och dag och natt förena oss igen?
Edward.
- Det är så trist. - Vad gör du här?
- Är det verkligen så här du vill leva? - Det här är Angelas hus.
Ja, Angela.
- Var är hon? - Jag vill inte gräla. Jag vägrar.
Nej, jag vill inte heller gräla.
Jag kom för att ge dig de här.
Men du vill kanske inte ha dem längre.
Hela tiden ville du alltså leva så här?
Varför sa du inget?
Alla år med mig måste kännas som ett annat liv, på en annan planet.
Vi hade väl ett äktenskap? På den där andra planeten?
Och nu lever du ett annat liv.
- Du måste vara Angela. - Ja, det stämmer.
Hon bara klev in.
Jag trodde nog inte att du verkligen fanns.
Sätt dig.
Nej, jag ska inte stanna.
Vad tänkte du att du gjorde? Vad gav dig rätten?
- Nu räcker det. - Jag kan tala för mig själv.
Jag tror...
jag tänkte att det fanns tre olyckliga människor.
Nu finns det bara en.
Ja, jag förstår.
Grace. Grace...
Kan vi inte...
vara vänner?
Vänner?
Nej, jag tror inte det.
Det pågick alldeles för länge, inte sant?
Jag önskar...
- Att vi aldrig hade träffats? - Nej, visst inte.
Det gör jag. Jag önskar att vi aldrig hade träffats.
Jag önskar att jag aldrig hade älskat dig. Men det gjorde vi, och det gör jag.
Det gjorde jag.
Och nu måste jag försöka släppa taget.
Tänk inte alltför illa om mig.
Jag försöker att inte tänka på dig alls.
Jag börjar bli riktigt duktig på det om dagarna. Men på natten drömmer jag om dig.
Visst är det orättvist?
Den heter alltså "Jag har varit här förut".
Man skriver in något i sökrutan.
Kärlek, liv, död, vad man vill. Det visar sig att någon tänkt på det för längesen.
Man är inte ensam. Så man kanske kan klara sig ändå.
- Jag vill höra hur man klarar sig ändå. - Du söker hopp.
Vi har "Hopp".
Say not the struggle nought availeth.
Det är mammas favorit.
Säg ej att striden är förgäves
att smärtan inget tjänar till
att kampen i sin linda kväves
och framåtskridandet står still
För trots att vågorna kan tyckas
mot stranden aldrig vinna mark
så kommer de till sist att lyckas
när strömmen växer och blir stark
Ej blott i öster ljuset nalkas
när dagen gryr vid himlens rand
Framför oss stiger solen sakta
I väst finns dock ett upplyst land
I början trodde jag att jag kunde rädda dig.
Men till sist är allt jag kan göra att hedra dig.
Min mamma, främst bland kvinnor.
Min värme och min tröst.
Min trygghet, min stolthet.
Du är den jag vill glädja.
Du är den jag vill ska applådera mig.
Min pappa, främst bland män.
Min lärare och min domare.
Den man jag vet att jag kommer att bli.
Ni blir äldre nu. Ni är fortfarande före mig, som ni alltid kommer att vara.
För alltid längre fram på vägen.
Förlåt att jag så gärna ville att ni skulle vara starka för evigt.
Förlåt mig för att jag fruktade er olycka.
Så som ni lider, ska jag lida.
Så som ni uthärdar, ska jag uthärda.
Håll mina händer och gå den gamla promenaden en sista gång.
Släpp sedan taget om mig.
Översättning: Charlotte Rieback Svensk Medietext
Ansvarig utgivare: Michael Porseryd SF Studios