Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi ga ut "Titanic" for 20 år siden. Det er som et helt liv siden.
Jeg husker alt som det var i går, -
- fra det første dykket til den siste produksjonsdagen.
Vi skapte en levende historie, så detaljene måtte være korrekte.
Vi skyldte de hundrevis som omkom i 1912 å vise sannheten.
Jeg føler et ansvar for de levende og de døde.
Ble alt riktig?
Etter flere tiår med utforskning og vitenskap-
- vet vi mye mer enn da vi laget filmen.
Jeg har samlet Parks Stephenson, Ken Marschall og Don Lynch-
-for å gjenåpne Titanic-saksmappen-
- og se hva vi har oppdaget på de siste 20 årene.
Vi vil granske om flere livbåter kunne reddet flere...
Jeg ville nok skåret raskere hvis jeg var i nød.
Høre om hvordan skipet ble funnet...
- Skvatt du? - Ja.
Og få vite hvordan filmen påvirket passasjerenes familie.
- Molly Brown høres flott ut. - Hun var noe for seg selv.
Vi reiser bakover i tiden for å se om kulissene stemmer med vraket-
- og tar en prøve som kan løse spørsmål om forliset-
- som har plaget meg i nesten to tiår. Ja!
Vi ser hvor vi hadde rett og hvor vi tok feil.
Bakgrunn og... vær så god!
Da vi skapte Titanic, prøvde vi-
- å lage en film som var som om vi hadde reist bakover i tiden.
Vi prøvde å være så presise som mulig.
Man kunne gå ut fra Roses lugar, -
- nedover ganga, ned trappa, gjennom salongen og til spisesalen.
Som alle fotografiene jeg har sett. Perfekt.
Vær så god!
Følelsen man fikk, var at Titanic ikke var en fortelling lenger.
Man var der.
James laget ikke bare filmen. Han omfavnet temaet.
Filmens suksess gjorde det mulig-
- å bruke helt ny teknologi for å undersøke vraket igjen.
Så uventet at det fremdeles er der. En drøm går i oppfyllelse.
Det åpnet døra til mysterier og ubesvarte spørsmål.
Det vokste til en varig interesse for det rettstekniske arbeidet-
- marinarkeologien er når den gjøres ved vraket.
Og en interesse for Titanic og påvirkningen på samfunnet.
Vraket er det siste, overlevende vitnet til katastrofen.
Det har fremdeles noe å fortelle den som er villig til å høre-
-på hva vraket har å si til oss.
Er du klar til å dra tilbake til Titanic?
Den 14. april 1912, klokka 23.40, gikk RMS Titanic på et isfjell-
- på jomfruturen fra Southampton i England til New York.
To timer og 40 minutter senere sank hun til bunns i Atlanterhavet.
Av mer enn 2200 passasjerer og besetningsmenn-
- overlevde bare drøyt 700. Vraket var borte fram til 1985,-
- da oseanograf Robert Ballard fant det på et hemmelig marineoppdrag.
Ekspedisjonen endret både livet mitt og utforskningen av havdypet.
Bob og jeg møttes for å se en utstilling om Titanic.
Dette er historien jeg ikke kunne fortelle.
Bob er en av USAs beste oseanografer, -
- men han er jo mest kjent for å ha oppdaget Titanic.
Det er en utrolig historie, for det var bare et skalkeskjul-
-for et oppdrag for USAs marine.
På 1960-tallet mistet USAs marine to atomubåter, -
- Thresher og Scorpion, under mystiske omstendigheter.
På 1980-tallet skulle dr. Robert Ballard undersøke vrakene-
- og finne ut om Sovjetunionen hadde kommet fram først.
Oppdraget mitt var å dra ut til ubåtene-
-og dokumentere 100 % av vrakene.
Ballard fant de savnede ubåtene og fullførte oppdraget så fort-
- at det var 12 dager igjen til å lete etter Titanic.
Kartleggingen av ubåtene viste meg hvordan Titanic kunne finnes.
Da Thresher og Scorpion imploderte, -
- falt massevis av småbiter ned på havbunnen.
Strømmene dro dem med seg over 1,6 km. Som en komethale.
Så jeg lette etter sporet av Titanic istedenfor å lete etter skipet.
Da Carpathia fikk nødsignalet, var det her nede...
- på vei mot oppgitt posisjon. - Dere fant dem tidlig.
Så jeg tenkte: "Hvordan er navigasjonsdataene? Fem sjømil?"
"Vi drar fem sjømil til. Den må ligge mot nord."
Så jeg krysser området i linjer fra øst til vest....
men legger dem med en avstand på 1400 m.
Så går jeg mellom dem.
Men du vet allerede at delene er spredd ut over mer enn 1600 m.
- Jeg jukset og sa: "Vi velger 1400." - Så lurt.
Hvis det ikke kommer, fletter jeg mellom dem.
Vi kjørte fram og tilbake. På den niende linjen fant vi vrakrestene.
Dere visste først at det var Titanic da dere så fyrkjelen.
- Vrakdeler. Bingo! - Noen bør hente Bob.
Av en eller annen grunn sov jeg ikke.
Det banket på døra klokka to om morgenen, -
- og kokken stakk inn hodet og sa: "Karene tror at du..."
Han rakk ikke å avslutte setningen før jeg var forbi ham.
Jeg kom inn i operasjonsrommet, -
- og de gikk over fyrkjelen akkurat da jeg kom inn.
- Fyrkjelen! Vi har fyrkjelen! - Der er den! Ja!
Det var ikke et hvilket som helst vrak. Det var Titanic.
Det var som å score seiersmålet akkurat idet sluttsignalet går.
Vi var overlykkelige.
Vi hoppet opp og ned og feiret.
Så sa noen: "Hun synker om 20 minutter."
Den uskyldige kommentaren var knusende.
Vi lurte på hvorfor vi feiret.
Vi ble flaue over at vi danset på graven til noen.
Jeg sa bare: "Stopp skipet. Jeg skal ut."
Vi gikk ut på hekken og hadde en privat minnestund. Det var alt.
Alle som dykker til Titanic, har en egen historie.
Jeg tror det spørsmålet jeg får oftere enn noen annet, er:
"Hvordan var det å se vraket for første gang?"
Jeg vil alltid fortelle den historien de vil høre.
Der var hun.
En vakker, staselig ruin som kom fram fra mørket.
- Sånn var det ikke. - Jeg husker det.
Det var her vi kom inn. Vi landet her, og...
- Det er en klippe. - Det er som Den kinesiske mur.
Vannlinjen var det første jeg gjenkjente.
- Ja. - Den var fremdeles rosa.
De burde ha malt hele skipet sånn.
- Og slingrekjølen lå i sanden. - Ja, den lå akkurat her.
Piloten sa: "Vi må dra."
Han slapp vektene sine, og vi begynte å stige opp.
- Men disse øynene... - Gjenspeiling av lyktene?
Det var som passasjerenes øyne. Det var som om de så på oss.
- Skvatt du? - Ja, det var nifst. Vi steg oppover.
Det var ikke mulig å stoppe.
Vi så alle disse øynene, og så var vi forbi henne. Det var utrolig.
Det var sånn det var for meg også, men vi kom ned her et sted.
- Vi kom fram mot henne her. - Ja.
Vi traff en voll av gjørme på bunnen.
- Han steg opp, og vi kom forbi her. - Greit.
Vi stoppet her.
Ingenting er stiligere enn å komme herfra.
- Det er jo blinkskuddet. - Det er det, ja.
Vi konstruerte det i filmen, og det er-
- overgangsscenen der det går inn i 1912.
- Vi går forbi Roses gamle ansikt. - Ja.
Vi kommer til innstillingen med baugen...
og så går vi over til 1912.
Vi fører krana opp over skipet og ser det hele.
Man finner ingen lik der.
Man finner ikke skjeletter. Bein løser seg raskt opp på det dypet.
Sko er det alle har funnet når de har utforsket vraket.
Det tar noen år før et skjelett er borte.
Men skoene, som er behandlet med garvesyre, blir ikke spist.
Så overalt på Titanic ligger skoene.
Det er en scene der vi filmet...
og kameraet kom-
- til et par damesko ved siden av et par jentesko.
- Dette var mennesker. - Skoene satt på dem da de sank.
De lå inni lugaren, for restene av lugaren lå rundt dem.
Det lå et håndspeil ved siden av dem...
og en kam, og en hårkam i bein. Jeg kan forestille meg henne-
- der hun holder speilet mens moren grer håret hennes.
En hel historie.
Det er den menneskelige delen. Folk tok på disse tingene.
Skremmende å se navnene samtidig. Hvor mange mennesker er det?
Her er det 1496 personer. Se for deg alle disse ute på havet.
Dette er folkemengden som drev ute på havet.
Man blir så opptatt av det rettstekniske, -
- av å studere vraket, nedbrytningen og alle funnene, -
- at man iblant glemmer de menneskelige tragediene.
Den innsikten rammet meg da jeg var ved vraket for første gang.
Det slo meg. Jeg hadde studert det i månedsvis, men det var ikke...
Det var ikke på avstand. Det var ingen myte, men mennesker.
De hadde familier og slekt som nok fremdeles er påvirket av det.
Jeg er oldebarnet til Isidor og Ida Straus.
Jeg kjenner historien.
Jeg ville treffe ofrenes og de overlevendes familier-
- for å høre historiene og spørre dem hva de syntes om versjonen min.
Paul Kurzman var førstemann. Hans oldefar Isidor Straus-
- var millionær og tidligere kongressmann.
Han og kona Ida valgte å dø sammen på Titanic.
Historien, som du kjenner så godt, er at hun kom oppi en livbåt-
- sammen med andre kvinner og barn. Hun trodde at Isidor ville bli med.
Han sa: "Jeg setter meg ikke i en livbåt"-
- "før jeg ser at kvinnene og barna om bord har fått en plass."
- Og hun sa... - Nei!
Vi har vært sammen i 40 år. Jeg går dit du går.
Ikke diskuter med meg, Isidor. Du vet at det er håpløst.
"Vi skal være sammen på skipet mens det synker."
"Vi skal dø som vi har levd, sammen."
Da de fant Isidors lik, -
- fant de et anheng med initialene "IS" for "Isidor Straus".
Her er et bilde av deres eldste sønn Jesse.
Her er et bilde av deres eldste datter Sara.
- Bestemoren din. - Bestemoren min.
Det var det han holdt nær hjertet.
- Det er det mest dyrebare jeg har. - Ja vel.
Det er sterkt. Det er det.
Jeg ville ikke røre meg da filmen var slutt.
Jeg vil ikke gå ut av kinoen.
Jeg ble fengslet. Det var grundigheten...
- som gjorde at filmen ble ekte. - Det var ikke bare meg.
Da vi hadde dykket ned til vraket, -
- følte vi, fra produksjonsdesignerne til kostymefolkene, -
-at vi måtte oppfylle de kravene.
For 20 år siden ville vi gjenopplive Titanic uten kompromisser.
Vi gjorde vårt beste med det vi visste da.
Siden da har jeg dykket der 33 ganger-
- og oppdaget overraskende, nye ting om skipet.
Og løst mysterier som har forvirret utforskere i flere tiår.
Til filmen fant vi fram alle kjente bilder, -
- studerte tegninger og bygde skipet vårt nagle for nagle-
- mens vi passet på at alt var på riktig sted-
- ut fra det som var kjent i 1996. I dag, på Reagan-biblioteket, -
- skal vi se på kulissene med videoer fra mine 33 dykk-
- for å se hvor vi hadde rett og tok feil.
Det er passende. Det lover jeg. Dette er salongen.
STRAUS-SUITEN
De har bygd opp hele kulissen igjen. Jeg har ikke sett det siden filmen.
- Er det ikke flott? - Ja visst!
Dette var noen av de første dagene.
Kate og Leonardo måtte kle av seg nesten med en gang.
Vi ble inspirert av denne empirestilen, -
- som vi visste var på Olympic og også Titanic, i andre lugarer.
Vi satte det inn i millionærsuiten til babord. Suiten på tre rom.
Ingen visste jo hvordan den var. Jeg arbeidet i det ukjente.
Det som er sprøtt, er at vi laget filmen i 1996,-
-og så i 2005-
- kom vi så inn i Straus' suite på B-dekket. Den var som kulissen.
- Så gira har jeg aldri sett deg før. - Jeg hadde et nerdeanfall.
Ikke si at det er klokka.
- Det ser ut som ei klokke. - Ikke si at den står på hylla.
Se på utskjæringene i tre.
- Den sto bare der. - Det var surrealistisk.
Det var som ei lita boble som var perfekt bevart.
Det ville vært å gå for langt hvis du hadde skrevet det i manuset.
"Ja, særlig. Klokka sto ennå der."
Den var selvsagt festet for å tåle bølgene.
Men det at ingen av møblene traff den...
- Eller knuste glasset. - Klokka gir en viktig ledetråd.
Klokka viser tidspunktet da lugaren ble oversvømt.
Vi vet tidspunktet fra kronometeret på broa.
Hvis vi kan få tiden fra den klokka og samkjøre dem...
- Da vet vi hvor raskt hun sank. - Må jeg dykke ned dit igjen?
Den er ganske gjørmete. Vi må få den ren og se hva det står.
MARCONI-RADIOROMMET CQD, sir?
Det stemmer, "CQD". Nødanrop. Dette er posisjonen vår.
MARCONI-RADIOROMMET
Vi brukte den informasjonen vi hadde da vi lagde filmen i 1996.
Det var ett ganske snålt, dobbelteksponert bilde...
- fra Titanic. - Det viste dette området.
Dette er ikke med på bildet.
- Vi antok bare at det var der. - Pga. Olympic.
Det var en god reproduksjon av Olympic, -
- men viste seg å være helt feil for Titanic da vi fikk miniubåten ned.
Denne delen fikk vi til. Denne ble feil.
Dette er i et annet rom. Det tause rommet, hva?
Disse karene var helter. Det ble ikke med i filmen, -
- men radiooperatørene var sin tids hackere.
Det operatørene Bride og Phillips gjorde, reddet hundrevis av liv.
De mistet strømmen dagen før katastrofen.
I Marconis håndbok står det at man da-
- må la utstyret være og vente til man får en tekniker i land.
Istedenfor skal man bruke denne nødspolen.
Den er batteridrevet, og rekkevidden er elendig.
Den rekker teoretisk 10-11 mil.
Carpathia var akkurat utenfor den rekkevidden...
da hun begynte å få inn Titanics nødanrop.
De kunne ikke nådd Carpathia hvis de ikke hadde fikset utstyret.
Carpathia reddet flere enn 700 mennesker.
De ville ikke blitt reddet om ikke karene her hadde brutt reglene.
HOVEDTRAPPA
Vil du gå på en ordentlig fest?
Dette er trappa som vi bygde ut fra tegningene-
-av den virkelige trappa.
Trappa hadde stålfester. Den løftet seg da vi senket skipet.
Den rev seg løs fra festene og fløt opp.
Den klemte fast to stuntpersoner.
Heldigvis ble de ikke skadet, men det var nifst.
Trappa manglet da vraket ble funnet.
Det ble antatt at bløtdyr hadde spist opp hele greia.
Men vi kunne ikke fatte hvorfor alle søylene og veggpanelene-
- på D-dekket og så videre var der.
Den er så solid. Den er av massiv eik.
Et av de sterkeste og hardeste treslagene.
Og hvor var rekkverkene i jern blitt av?
Vi dro ned med ROV-en og så etter, men vi fant ingen rester av den.
Vi fant ikke noe rekkverk. Vi fant ikke rester av trinnene.-
så vi tenkte: "Den drev bort."
Det var et interessant tilfelle av at kunsten imiterer virkeligheten.
Vi ville neppe funnet det svaret hvis vi ikke hadde laget filmen.
Når man ser utstillingen, -
- så blir man hjemsøkt av levningene fra fortiden.
En dekksstol, et lommeur i gull, en reisekappe.
Man føler at de omkomne står ved en.
Sånn føltes det også da jeg laget filmen.
Jim Cameron. Dette er Jackie Drexel.
John Jacob og Madeleine Astors barnebarn.
Når det gjaldt ekteparet Astor, så var han den rikeste om bord.
Han skulle stifte familie med sin nye kone.
Jackie hadde en sterk personlighet, og jeg så en likhet-
- med livsgnisten jeg vil tro at JJ Astor hadde.
Takk for at du kom hit. Faren din var i...
- Fem måneder. - I Madeleine Astors mage da.
Hans lille kone er på min alder og i omstendigheter hun prøver å skjule.
- Han virket veldig interessant. - Han var fascinerende.
Han ble hyllet mer for å ha dødd som en helt-
- enn for det livet han levde, som var utrolig.
Han var veldig nysgjerrig.
Vi fotograferte noen scener om dem som senere ble klipt ut.
Fascinerende nok skar han opp redningsvesten-
- for å se på korken og finne ut hvordan den virket.
- Madeleine hadde denne. - Den er så liten.
Redningsvesten holdt henne varm og sørget kanskje for at hun overlevde.
De spurte om far ville ha den. Han sa...
Han kunne ikke snakke om det. Eller tenke på det.
Det forandret livet hans, og jeg tror moren hadde mentale skader.
Vet du tilfeldigvis hvordan bestefar døde, -
- og om livbåten som bestemor var i, lå nær nok til at de kunne se det?
- De så det nok ikke. - Han døde da pipa falt sammen.
De tror det, pga. sot på liket.
Scenen med ansiktene i vannet ga en utrolig, grøssende følelse.
Noe av det jeg innså da filmen ble gitt ut, var-
- at dette ikke er eldgammelt. Ikke 200 år.
Skal man kunne skildre hvilket sjokk det må ha vært-
-for de overlevende-
- å ro tilbake inn blant likene for å finne noen levende...
Jeg tenkte ikke på hvordan det ville være for folk-
- som hadde fått familien preget av dette.
Jeg hadde ikke tenkt på det før, men jeg så det, og det traff meg hardt.
Vi trodde filmen var en presis framstilling av hennes siste timer.
Vi viste hvordan hun sank med baugen først og hekken høyt oppe, -
- før fartøyet brakk i to av den enorme vekten.
Jeg har i 20 år lurt på om det stemmer.
Jeg har dykket flere titall ganger. Mariningeniører-
- har analysert alle variablene. Nå vil jeg over til det neste nivået-
- ved å foreta et virkelig forsøk som omfatter alt av ny informasjon.
Vil den synke som vi viste? Jeg vet ikke.
Oppdraget vårt er å gjenspeile fysikken og se hva som skjer.
Det fins en dullion teorier der ute. Vi vil ha en troverdig teori.
Meningen med granskningen er å få vite om denne løsner.
I 20 år har jeg sagt at baugen brakk, uten beviser.
Det er bare hinsides den nåværende vitenskapen.
"Vi bygger og ødelegger en modell."
Jeg kan umulig si at det virkelig skjedde, men jeg vil ha det inn-
- som en mulighet, så jeg slipper å lage filmen på ny.
Vi skal bruke pyroteknikk i modellen og senke den i et basseng.
Jeg tenkte straks på Gene Warren. Vi har hatt flere prosjekter sammen.
Hva er den beste måten for å klappe den sammen når den synker?
Han ville at vi skulle granske katastrofen-
- og se hva som virkelig skjedde da Titanic sank.
Vann er vann. Dynamikken forandrer seg ikke.
Vi skal se hvordan skipet reagerer og gjenskape det som kan ha skjedd.
Jeg har villet gjøre det lenge.
Det er vrient å få med alt vi har lært om forliset.
- Det var neppe sånn. - Jeg fikk vite hvor vrient det var.
Du hører ikke på det jeg sier.
Isfjell rett forut!
I 20 år har jeg lurt på hvorfor Titanic sank som hun gjorde.
I filmen brekker hun i to, og hekken faller bakover.
Så drar baugen den ned, sånn at hekken står rett opp.
Baugen brekker av og synker raskt, mens hekken går langsomt ned.
Det er et dramatisk bilde og så riktig som jeg kunne få det da.
Men jeg har lurt på nøyaktig hva som skjedde.
I årenes løp har analysegruppen vår brukt en rekke forskjellige kilder-
- for å prøve å løse gåten om hvordan Titanic sank.
På vraket har vi sett nøyaktig hvor stålet knakk.
Jims undersøkelser av baugen har finjustert forståelsen vår-
- av hva som pågikk da hun ble oversvømt og sank.
En mast er slått løs.
Alle de rutene på B-dekket som er vendt framover, er knust.
For meg betyr det en sterk, langsgående flom over skipet.
Vi ser et konsekvent mønster etter virkningen av en orkanlignende flom-
- av vann som går fra skipets baug og akterover.
Det kan bare forklares ved at skipet sank vertikalt.
En del av kjølen på 21 m, -
- og to deler av dobbeltbunnen, ble funnet langt ute i vrakfeltet.
De var revet av. Av hva da? De ble revet av da baugen løsnet.
Bit for bit, ved å sette sammen all informasjonen, -
- kan vi i praksis arbeide oss bakover-
- gjennom de viktigste hendelsene i forliset.
Vi fikk hjelp av USAs marine for å bygge to datamodeller.
Én viser hvordan vannet gikk gjennom skipet.
Én måler påkjenningene på skroget.
Det viste oss at Titanic ikke måtte stige 90 grader opp fra vannet.
Modellen viste at det kunne nå opp i 23 grader-
- før påkjenningene ble store nok til at skipet brakk i to.
Når et så stort skip som Titanic synker, -
- fins det et ubegrenset antall variabler på veien ned.
Datasimuleringen viser noen av dem, men det er for mange variabler.
Vi må prøve en annen dimensjon. Den fysiske modellen.
Den må være ganske lik det virkelige skipet hydrodynamisk sett.
Det er en unik modell. Detaljene er ikke 100 %, -
- men den stemmer med fasongen, som er alt vi trenger i studien.
Den største delen var å la modellen flyte og så synke-
- på samme måte som vi så i forskningen vår.
Lengden er på 21 meter.
- 21 meter fra... - knekkpunktet her.
Modellen måtte knekke, så vi satte inn en mekanisme-
- som knakk den på det punktet som datasimuleringen hadde vist.
- Er dette hengseldelen? - Hengselen er der.
Jeg mener ikke den delen. Den er ikke her, men her.
Jim hadde gitt oss retningslinjer.
Vi fikk det halvveis riktig. Han ville flytte hengselen.
Jeg kaller det "bananteorien". Da resten av skipet knakk, -
- holdt kjølen. Det sterkeste på skipet.
Denne faller hit, og så rives den av. Her er hengseldelen.
Da den løsnet, ble det nærmest dannet en tredje del.
Kjølen beveger seg sånn. Den løsner ikke nødvendigvis ennå.
Det er det vi vil forstå.
Det er et bevis på konseptet. Vi kan aldri bevise hva som faktisk hendte.
Vi beviser bare hva som kan ha hendt.
De hydrodynamiske kreftene her-
- var sterke nok til å knekke masta og rive løs styrehuset.
Jim kom og så på den, og han kunne ikke se-
- flommen av vann som sto for mye av skadene vi har sett på vraket.
Han har fortalt om noen endringer, så vi kan fjerne-
- enhver gjenværende oppdrift i baugen.
Vi manglet de indre veggene, som ville hindret vannet i å flomme.
Så vi brukte en kombinasjon av svamper og skum.
Skum for oppdrift.
Svamper for å bremse ned strømmen av vann når det blir oversvømt.
Her er det katastrofalt. Det går veldig fort.
Det tilsvarer at denne suger vannet raskt opp.
For hver gjennomkjøring finjusterte vi modellen-
- til den oppførte seg på den måten som vi visste at den måtte.
- Har dere senket skipet nå? - Vi tar faktisk bananskallet.
Greit. La oss se hva vi har.
Den delen flyter. Den må være negativ.
Vi fikk et annet problem. Skipet mister oppdriften idet det knekker.
Vi fikk oppdrift av skum.
Vi kunne ikke bare få det til å forsvinne.
Vi måtte finne en metode for å la skummet komme ut av skroget-
- så det simulerte tapet av oppdriften.
Hvis de prøver å tilpasse oppdriften, så bruddet kommer-
- der det har vært i filmene, ligger skipet for høyt.
Ja, der tok vi absolutt feil.
Da ble det en laginnsats.
- Jeg ville boret her. - Ja.
Dette bør vi fylle med svamp.
Han trådte til som i Roger Corman- dagene. Som om han var 20 år.
Vi må nok skjære opp disse.
Der sto vi og satte sammen ting, teipet og loddet og alt sånt.
Det var ikke som å gå 20 år tilbake for meg.
Det var som å gå helt til tidlig på 80-tallet.
- Du har gjort dette før. - Noen ganger.
Jeg har sprengt en del...
Vi begynte å finne ut hvordan vi skulle finjustere selve bruddet-
-ved å endre taimingen.
Hekken kunne falle mer og mindre. Baugen kunne svinge mer og mindre.
I datasimuleringen kom det et øyeblikk da påkjenningen-
- var større enn styrken til materialet.
Da burde det ha knekt. Det skjedde da skipet hellet 23 grader.
Hvis det sank i 23 grader, så det ut til å oppføre seg som observert.
Vi sa det knakk i 23.
Det skjedde rundt 25-26 grader i denne enkle prøven.
Det sier oss noe. Vi nærmer oss nå.
Det ble økt da skipet knakk.
Hekken spratt liksom opp, og man kunne se bruddet.
Baugen svingte ned, løsnet og sank vertikalt.
Vi er ganske sikre på at det hadde noe mellom-
- kanskje 20 og 30 graders helling da det knakk.
- Greit. Da gjør vi det. - Vi setter i gang.
Greit. Vi kjenner hellingen.
Det knekker akkurat i vannlinjen.
- Det reiser seg litt opp. - Flott.
Det svinger ned og trekker hekken opp.
Det er bananmodellen. Se på det! Innertier!
Vi så noen scenarioer som stemte nesten helt med filmen.
Hekken synker vertikalt, og Jack og Rose får litt tid på akterdekket.
Da hekken reiste seg vertikalt, vred den seg alltid nesten 90 grader.
Det var det folk så.
Folk beskriver det som et tårn, eller som en finger mot himmelen.
Og det så vi her. Ja da! Vertikal hekk! Ja!
Vi utførte ikke hundre forsøk med en presisjonsmodell, -
- men det viser iallfall hva som er mulig.
Det er en viss variasjon.
Man kan få hekken til å falle bakover, -
-men da synker den ikke vertikalt.
Hekken kan synke vertikalt, -
- og hekken kan falle med et plask, men begge deler er ikke mulig.
Så filmen tok feil på det ene av de punktene.
Jeg tror selv at den tar feil om at hekken faller ned-
- på grunn av det vi ser ved baugen på vraket.
Det er fem eller seks tilfeller av hydrodynamisk påvirkning.
Det er bare mulig på én måte: Den vippet ned, -
- fikk fart som en bombe og sank rett ned.
Vi kan ta i betraktning muligheten for at hekken sank vertikalt.
Vi kan nok utelukke at den både falt bakover og sto vertikalt.
Filmen hadde halvveis rett.
Alt vi prøver på, og hvert skritt vi tar, -
- fører oss nærmere det som virkelig skjedde.
Vi gjør det en gang til. Det var perfekt. En gang til.
Jeg er fascinert av ingeniørkunsten, maskinvaren og rettsteknikken.
Ideene gjør meg veldig gira.
Man må alltid ta seg selv i nakkeskinnet-
- og minne seg selv på at det var en virkelig tragedie-
- som fremdeles påvirker mennesker på en så kraftig måte.
Iblant glemmer man det en stund, men jeg vil aldri glemme det lenge.
Modellen vår sank på noen sekunder.
I virkeligheten hadde passasjerer og besetning rundt 1,5 time på seg.
Flere enn to tredjedeler overlevde ikke.
Det fører oss til noe annet som er omstridt: Kunne flere vært reddet?
Mr. Andrews. Tilgi meg...
Jeg regnet litt i hodet.
Og med antallet livbåter ganget skipets kapasitet...
Det ser ikke ut til å være nok til alle som er med.
Omtrent halvparten, faktisk.
Titanic hadde 20 livbåter, men klarte bare å sjøsette 18 av dem.
Vi har fått høre at flere livbåter ville reddet flere liv.
Ville det virkelig forandret noe?
Kunne de ha sjøsatt flere båter på den korte tiden?
Jeg har lurt på dette lenge, og vi har aldri prøvd det ut.
Vi tok en kopi av en av livbåtene som var igjen fra filmen-
- med daviter som var festet på en plattform-
- som er høy nok til å gjenspeile høyden på promenadedekket.
Vi har en besetning som fyller opp og senker livbåtene-
-for å se hvor lang tid det tok.
Vi tipper at det tar to minutter å fjerne lerretet over dem.
Dra vekk lerretet!
Så vi lot klokkene starte på to minutter.
Tauene er der. Dere vet hva dere må gjøre for å få dem ned på dekket?
- Gjør det der, så vi må flytte oss. - Vi kan sette den der.
Sett den der den ville stått hvis det var ekte.
Flytt oss om vi er i veien. Vi er nysgjerrige passasjerer.
Dere må rope oss bort.
Høflig, selvsagt. Vi er jo rike passasjerer-
-fra første klasse på Titanic.
Når vi sier fra, så gjør dere båten klar og sier fra når den er klar?
- Dra linene ned til dekket. - Klokka går.
Fjern støttene. Sving båten ut!
Man kan se hvor lavt giret den er.
Man må sveive mye for å få daviten til å flytte seg et stykke.
Fortsett å sveive!
Man merker også styrmannens ordrer mens han koordinerer de to sidene.
I begynnelsen, med all dampen, ville det være vanskelig å høre det.
Noen må rope fram og tilbake eller se en annen fyr arbeide-
- og bare imitere det han gjør, De hørte ikke noe.
Greit! Bra.
Senk båten.
Når skal passasjerene om bord?
- De senker den til kanten av dekket. - Da går man rett oppi.
Man vil unngå at de må klatre over rekka.
Hold den der! Sikre båten!
- Greit. Stopp der! - Stopp klokka.
Åtte minutter og 30 sekunder. Så må vi anslå ombordstigningen.
Man vet ikke hvor lang tid man har. De hadde ikke trent på det.
Vi får et grunnlag. Vi undersøker hvor lang tid hver fase tar.
Det er nok snakk om en tid som varierte.
Det gikk langsommere først, for folk nølte.
Det gikk fortere da de ble desperate.
- Vi sier ti minutter. - Greit.
Da kommer vi opp i 18,5 minutter. Nå senker vi den ett dekk.
- Greit. Klokka går. - Klar? Greit. Senk den.
- Den beveger rykkvis nedover. - Den rykker mye, selv om den er tom.
Det ville vært tre ganger verre hvis den var fullastet.
- Greit. Dra! - Greit.
Stopp klokka.
- Hva var det? - Knapt to minutter.
Greit. Tre meter på to minutter.
Det er 15 meter igjen. Vi må legge til ti. 30 minutter og 30 sekunder.
De arbeidet samtidig.
De fikk passasjerene oppi mens de sveivet fram den neste båten.
Vi kan skjære ned litt på tiden.
Når man legger det sammen, så tok det nok to timer.
De hadde halvannen time på seg fra ordren kom om å få ut livbåtene.
Hva de enn gjorde, så hadde de akkurat tid til å sjøsette dem.
Ikke helt.
Sannheten er at de siste båtene ble skylt bort. De fikk ikke nok tid.
Det er ganske utrolig at de rakk å sjøsette så mange livbåter.
Det var enda vanskeligere fordi i siste fase av Titanics forlis-
- ble livbåter sjøsatt oppå hverandre.
Menn kappet tauene til davitene med lommekniv for ikke å bli knust.
Jeg ville se hvor vanskelig det var.
Vi hever den ene enden av båten.
Omtrent 2,5 cm ute av støttene vil de kappe tauet.
Jeg tenkte mer på 30 cm.
Vi hever den 30 cm, karer!
Greit. Hvem vil stå for det?
- Jeg gjør det gjerne. - I båten?
Hva som enn skjer, Jim, så får vi det på film.
- Da gjør vi det. Klokka går. - Greit.
- Er dette en ordentlig kniv? - Det burde vært en skarp kniv.
- Vi vet at en sånn ble brukt. - Jeg stoler på ekspertisen din.
Jeg ville nok skåret fortere hvis livet avhang av det.
- Det ser lovende ut. - Vi nærmer oss.
Kan dere tenke dere 50 stykker som skriker?
- Vannet stiger. - En båt kommer ned mot deg.
- Om ett sekund blir det dramatisk. - Jeg hører det.
Det var lovende.
- Vi er løs. Hvor lang tid tok det? - Ett minutt og 40 sekunder.
Jeg kunne nok vært 30 sekunder raskere hvis det gjaldt livet.
Så får man en heisatur.
Flere livbåter på skipet ville vært i veien og tatt hundrevis av liv.
Ved Cherbourg gikk det om bord en kvinne som het Margaret Brown.
Vi kalte henne alle Molly.
Hun ble historisk som "usenkbare Molly Brown".
Jeg ville ikke vente hele dagen. Ta den, hvis du klarer det.
Margaret Brown var av Titanics mest berømte overlevende.
Varmen og styrken hennes ble en del av legenden.
Margaret Brown, som verden kjenner som Molly Brown, -
- var tydeligvis litt av en type. Jeg skulle gjerne møtt henne.
Det virker som om du har arvet litt av livligheten hennes.
Det var snilt sagt av deg.
Hun hadde følelsesmessig intelligens til å lese situasjoner.
Jeg liker virkelig det.
Det at hun var i båt seks med fyren som sto ved roret da de kolliderte, -
- fyren som sto i utkikkstønna og burde sett isfjellet før, -
- og rormann Hichens, som nektet å ro tilbake... Det ble bråk.
Det er plass til flere!
Det blir én færre her hvis ikke du klapper igjen brødsaksa!
Jeg liker å si at oldemors historie begynner der filmen din sluttet.
Senere den natta...
- tok hun styringen over båten. - Jaså?
Hun brukte de samme truslene Hichens brukte mot henne.
"Hvis du hindrer oss i å gjøre"-
- "det jeg syns vi må gjøre nå, hiver jeg deg uti."
Du forstår det ikke.
De kommer til å senke båten hvis vi drar tilbake.
Slutt. Du skremmer meg.
De fortalte at han hadde sagt resten av livet:
"Mrs. Brown kunne tatt hvilken som helst livbåt den kvelden."
"Hvorfor måtte hun gå om bord i akkurat min?"
Hun gikk rett på ham. Han sto ved roret under kollisjonen.
Nå har jeg lært litt mer om slektningen min.
Men er det noe du ville forandret-
- nå når det har gått så lang tid, eller ut fra reaksjonene?
Det er interessant. Ved å møte mennesker som deg, -
- de med slekt som var med på hendelsen, -
- har jeg fått innsikt i noe jeg ikke innså da jeg laget filmen.
Jeg var ikke følsom nok overfor hva familiene og etterkommerne følte, -
- og hvor mye historien betydde for dem.
Med styrmann William McMaster Murdoch, tok jeg meg den friheten-
- å vise hvordan han skyter noen og deretter seg selv.
Han er en rollefigur med navn. Men vi vet ikke om han gjorde det.
Historiefortelleren i meg legger sammen to og to.
"Han var i tjeneste. Han bar denne byrden." Det gjorde ham interessant.
Men jeg tenkte som manusforfatter, ikke som historiker.
Jeg tenkte ikke nok på det at etterkommerne hans-
- kunne blitt krenket. Men det ble de.
Jeg føler at jeg burde gjort ham-
-til en mer anonym rollefigur, -
- så det kunne vært hvem som helst av de som var der da.
- Hva var det, mr. Murdoch? - Et isfjell, sir.
Da vi dro ut på ekspedisjoner, ventet vi til 23.40 om kvelden, -
- som var tidspunktet da skipet traff isfjellet, på samme sted.
Vi gikk ut til baugen av skipet-
- og skålte til minne om passasjerene og besetningen-
- på RMS Titanic. Jeg vil derfor gjerne utbringe en skål for dere, -
- etterkommerne og representantene for historien, -
- og takke dere for at dere delte det med oss.
For forfedrene deres.
Disse menneskene vokste opp med Titanic i familien.
Det henger alltid over dem, og det betyr noe for dem.
Det har definert dem-
- for et globalt fellesskap av Titanic-entusiaster og historikere.
Disse menneskene bærer videre en stafettpinne: familiens viten.
For at det betyr noe.
Jim Camerons Titanic overgikk alles forventninger.
Vi visste at den ble storslagen. Et flott sted for en romanse.
Det fantastiske vraket, som har fascinert mennesker i tiår, -
- blir presentert så livlig og nøyaktig.
Å ro tilbake er å ta risken på å bli dratt ned i det iskalde vannet.
Det er et valg mellom deres eget liv og livet til noen andre.
James Cameron ga Titanic liv igjen, -
- sånn som jeg har prøvd med malerier. Og det er uvurderlig.
Jeg kjente den gamle damen i graven. Sånn kjente jeg Titanic.
Jim viste meg en vakker, ung kvinne. Sjømenn anser båter som kvinner.
Han viste meg det vakre skipet. Jeg elsker det.
Filmen brukte Titanic som bakgrunn for en tenåringsromanse.
Filmen skulle ikke være historisk.
Men den skapte en lidenskap hos Jim for å følge opp filmen-
-med ekspedisjoner til vraket.
På grunn av den interessen som går hinsides en film, -
- har vi gjort oppdagelser og lært ting-
- som faktisk har forandret historien og det vi vet om Titanic.
Titanic fascinerte meg virkelig. Historien og arkeologien.
Jeg ville bare vite mer.
Hva skjedde egentlig i den stunden da hun brakk i to og sank?
Vi får aldri vite hva som skjedde, men vi vet hva som kan ha skjedd.
Titanic var ikke bare en historie. Dette rammet virkelige mennesker.
Vi må hedre de som omkom og familiene deres.
Det er viktig for filmskapere å forstå det ansvaret-
-og sørge for at det blir riktig.
Norske tekster: Tor Hundstad