Fratele meu și-a vărsat sângele vânându-l pe Sauron.
Lucrarea lui mie-mi revine acum.
Comandante Galadriel!
Această ceată te-a urmat până la marginile lumii.
Sunt ani de când n-a mai fost zărit picior de orc.
Faptul că semnul ăsta dăinuie, arată că Sauron a scăpat.
Mai rămâne să aflăm unde e.
Răul s-a risipit.
Atunci, de ce nu s-a risipit de aici?
Acești eroi vor putea trece marea, spre a sălășlui pe vecie.
Ai luptat destul, Galadriel.
Pune-ți sabia in cui.
Și ce sunt eu fără ea?
Cunoști lucrarea Seniorului Celebrimbor?
Neîndoios! Elful fierar cel mai de seamă.
Ce caută unul de-al lor aici?
S-a pricopsit cu o boleșniță.
- Unde a păscut? - A scăpat spre răsărit acu' ceva zile.
Cât de departe?
Hordern...
Nu te-ai întrebat niciodată ce mai e pe lumea asta?
Dincolo de bătătura noastră.
Nimeni nu se abate, nimeni calea singur n-o bate.
Văzduhul e ciudat.
STĂPÂNUL INELELOR: INELELE PUTERII
- Nori! - Poppy!
Ți-a sărit o doagă? Pleacă de-acolo!
Nu e frumos să sperii lumea așa.
Dar să fii aici e frumos?
Nu arde.
Am priceput.
Și ce-are a face asta cu uriașul de colo?
Iar începe a se schimonosi. Nu iar, Nori...
Nori!
Stai, Nori!
Nori, stai locului! E mort!
Nu, rogu-te!
Nu!
Ce...
O să te omoare mumă-ta!
N-ai să-i zici! Nici eu! Hai, fuguța!
Nu-l putem lăsa aici. Lupii îl vor da gata.
- Ei, și? - Nu așa ne este felul.
Vorbește-n numele tău!
Nu-l pot duce singură. Mă ajuți sau nu?
- Nu. - Poppy!
Și cum vrei tu să ducem un uriaș?
Tre' să fi fost o stea căzătoare.
Una mare.
Câte semne îți mai trebuie?
Ar trebui să strângem cortul și să ne luăm tălpășița de îndată.
Cum rămâne cu sărbătoarea?
Hai să nu ne pripim încă!
Mai degrabă suntem feriți printre ceilalți decât singuri.
Dar fiți amândouă cu băgare de seamă.
- Malva are dreptate. - Da.
Asta nu prevestește nimic bun.
Hai, plecați! Iute!
- Bine... - Hai, mai iute!
Uită-te la el! Pierde mult sânge.
- Tre' să fie... - Nu e trol!
Bine, deșteapto, și atunci ce e?
Poate e din Seminția Mare.
Om?
Nici vorbă. S-ar fi făcut piftie.
Atunci, elf?
N-are urechile trebuincioase. Și nu e chipeș.
Iar elfii nu cad din văzduh.
Nimeni nu cade, după câte știu eu.
El a făcut-o.
- Tragi și tu măcar un pic? - Ba bine că nu!
Atunci, trage mai cu suflet!
E o prostie. N-o să încapă în căruțul ăla vechi.
Doar pentru o noapte.
Mâine îi punem niște merinde și îl trimitem în treaba lui.
- Și care-i aia? - Las' că aflăm mâine.
- Nu-i de joacă! - Ce vrei să spui?
- N-am căutat-o cu lumânarea. - Dar nici n-ai plecat.
- Nu pot! - Nu vrei!
Străinul ăsta nu-i nici om, nici elf,
nici vreun pui de vultur cu aripa ruptă.
- S-a întâmplat o dată. - E altceva!
E cu putință să fie primejdios.
Vorbești precum Malva și surorile ei.
Lasă-le pe ele!
De află cineva că am ajutat un străin,
orice rău se va petrece în următoarele trei anotimpuri
va fi din vina noastră.
De vreo ceață ține prea mult, sau o căruță se-mpotmolește în drum.
- Mii de capre bălțate! - Mai iute, că se sparge!
Acum îți pasă de el?
Nu! De roabă, că nu-i a mea!
De ce faci asta, Nori?
Simt că trebuie să-i port de grijă.
- Tu așa simți pentru toți. - Ba nu!
E altceva.
Putea să ajungă oriunde, dar a ajuns aici.
Știu că sună anapoda, dar ceva-mi spune că e important.
Ca și cum s-ar fi-ntâmplat dintr-un motiv.
Ca și cum mie mi-a fost menit să-l găsesc. Mie.
Nu-l pot lăsa baltă. Nu până nu-l știu la adăpost.
Tu ai putea?
Bine. O să-mi țin pliscul.
Mulțumesc.
Ce mănâncă uriașii?
Nu pe cei din neamul Hartfoot, sper.
Doar pe cei ce nu-și pot ține gura.
Pământul e plin de crăpături. Parcă s-a scuturat.
Nici urmă de morți.
Ori de răniți.
Se prea poate să fi fugit.
Se prea poate.
Asta a fost casa lui Ciaran.
Și... a Hanei. Așa o chema pe soața lui.
Nu a fost cutremur. Cineva a săpat tunelul ăsta.
Ceva.
Nu e mâna oamenilor.
Du-te! Dă de veste alor tăi!
Nu mă însoțești?
Vreau să aflu unde duce tunelul.
- Nu știi ce te așteaptă acolo! - De asta e musai să mă duc.
EREGION - TĂRÂMUL ELFILOR FIERARI
Ciocanul lui Fëanor.
Unealta care a făurit Silmarilii.
Nestematele în care este ferecată lumina Valinorului.
Ciudat, nu?
Cum un lucru e în stare să făurească atâta frumusețe...
și atâta durere.
Creația adevărată cere sacrificii.
Se spune că Silmarilii i-au părut atât de frumoși lui Morgoth,
încât, după ce i-a furat, săptămâni în șir,
s-a pierdut cu privirea în adâncul lor.
De-abia după ce o lacrimă a sa a căzut pe nestemate,
iar el și-a văzut răul oglindit de acestea,
s-a putut desprinde din visare.
Din clipa aceea...
nu și-a mai plecat privirea asupra lor.
Lucrarea lui Fëanor mai că i-a înmuiat inima Marelui Vrăjmaș.
Eu ce-am reușit cu a mea?
Mi-a înmuiat mie inima, domnul meu!
A mea și a multor alți elfi.
Însă năzuiesc la fapte mult mai mari.
În evul trecut, neamul nostru s-a războit pe ăst tărâm.
Eu vreau să-l umplu cu frumuseți.
să las în urmă făuritul de giuvaiericale și să urzesc ceva cu o forță adevărată.
Ce nădăjduiești să făurești?
Încă nu am început să-i întrezăresc forma.
Însă tu ai venit în Eregion să mă ajuți să găsesc mijloacele de a-l făuri.
Un turn?
Unul care să ascundă o forjă mai puternică decât orice s-a văzut,
din al cărei pântec să iasă foc fierbinte ca limba dragonului
și curat ca lumina stelelor.
Lucrările pe care le-ar izvodi ar schimba fața Pământului de Mijloc.
Și care ar fi piedica?
Trebuie să-l isprăvesc până la primăvară.
Domnul meu, ar trebui...
Mână de lucru cum nu s-a văzut prin părțile astea.
Da. Marele Rege nu-mi poate da atâta ajutor,
așa că mi te-a trimis pe tine.
Te-ai gândit să cauți ajutor dincolo de fruntariile seminției noastre?
Cât de departe te duce gândul?
EREGION - TĂRÂMUL ELFILOR FIERARI
KHAZAD-DÛM - TĂRÂMUL GNOMILOR
O alianță cu gnomii ar fi adevărata lovitură diplomatică a evului.
Crăișorul lor, Durin, mi-e prieten vechi și drag.
Mi-e ca un frate.
Am auzit că gnomii și-au mărit sălile tare mult în ultima vreme.
Ei... cioplesc piatra
cu venerația pe care o arăți unui părinte în etate.
De mult tânjesc să-i văd lucrând.
N-am știut că îi prețuiești așa mult.
Îi prețuiesc pe toți cei ce deslușesc taina lucrurilor,
care pot întrezări în simplitatea celor văzute
frumusețea celor nevăzute...
Crezi că poate prietenul tău să-mi dea dezlegare să le văd atelierele?
La cum îl cunosc eu pe Durin, nu se va opri la atât.
Ne va primi cu brațele deschise,
în sunet de corn de berbec,
cu mesele pline cu carne de porc sărată
și bere cât să umple Anduinul.
Ce vrei?
Sunt Elrond din Lindon,
însoțit de Celebrimbor, stăpânul Eregionului.
Cerem o întrevedere cu crăișorul Durin.
Nu.
Îmi cer iertare.
Dă-i de știre seniorului Durin că prietenul său, Elrond...
Vrerea lui ți-a fost adusă la cunoștință, elfule!
Coarne de berbec?
Prea bine, prietene.
Invoc ritualul Sigin-tarâg.
Ce este ritualul...
Ne revedem în Eregion.
- Ești sigur că știi ce faci? - Ai încredere, senior Celebrimbor.
Tu ești mare meșter în meșteșugul tău, prietene.
Dă-mi câteva zile să-mi pun și eu meșteșugul la lucru.
Elmendéa...
- Khazad! - Dûm!
Inima-mi saltă la vederea ta, vechi...
Elful Elrond a invocat ritualul Sigin-tarâg.
Proba de rezistență a gnomilor,
creată de Aulë însuși.
Îndată ce vom ridica ciocanele,
vom sparge bolovani până ce unul dintre noi va rămâne fără vlagă.
De va pierde întrecerea,
elful va fi izgonit de pe pământurile gnomilor.
Pe vecie!
A priceput elful?
Da.
De va fi să câștige elful, deși nu văd cum...
Îi vom face un hatâr. Dacă va pierde...
Voi fi izgonit. Am priceput.
Să înceapă întrecerea!
Durin! Durin! Durin!
Să te văd, elfule!
Mă auzi?
Stai puțin! Eu sunt!
Eu sunt! Încetează!
Așteaptă!
Te-am ajutat aseară. Ți-aduci aminte de minte, nu?
Nu?
Bun.
Ce zici de asta?
Eu nu-ți fac rău ție.
Tu nu-mi faci rău mie. Bine?
E un început.
Să începem cum se cuvine. Vorba tatei:
„Un Harfoot necioplit o să ajungă departe în viață ca o roată pătrată.” Așa că...
Eu sunt Nori.
Eu...
Nu, eu sunt Nori.
Cum îți spune ție? Ție?
Nu-ți aduci aminte, nu?
Drept e că ai căzut de sus tare!
Cine nu s-ar simți zdruncinat?
Am căzut din copac odată.
O săptămână întreagă am zis „porciuni” în loc de căpșuni.
Îți închipui? Cărbuni?
Sunt merinde.
Prin locurile de unde vii se mănâncă, nu?
Normal că se mănâncă, Nori. Ce întrebare prostuță!
Nu! Nu așa se...
Largo!
Dă-i pace, Malva! De ce nu pui tu umărul?
Asta și fac! Îi cer lui să ajute.
Nu mai tăia frunză la câini și pune umărul!
Pare-mi-se că Nori voia să te ajute cu aia.
Nori?
Și de unde zici că ești?
Unde ți-e casa? Unde sunt ceilalți?
Seminția ta? Cei de-un neam cu tine?
Mai sunt alții?
Hopa sus!
Încă puțin, uriașule!
Mai cu viață, flăcăi!
Ce-ai înfățișat?
E vreun soi de hartă?
Mai cu vlagă!
Are loc.
Pare-un mănunchi de puncte și bucle.
Nu pricep.
Caut să te ajut, dar...
îs doar din neamul Harfoot!
Nori!
Prietenă.
Prietenă. Mi-e prietenă.
Nori.
Te caută tătâne-tu.
Albastru de mai mare dragul!
Sunt teafăr, Nori.
Am alunecat pe iarba udă și mi-am sucit glezna.
N-ai de ce să-ți faci...
- Mamă... - Nu-ți bate capul!
Nu trebuia să plec.
Acum ești aici, gata!
Hai, du-te și adu-mi niște apă rece și sare.
Cât de grav e? Poate merge?
Ai văzut și tu.
N-aș pune nicio frunză pe piciorul ăla,
- ... dar să tragă la cotigă. - Vezi-ți de blidele tale, Malva!
Aici!
Hai, mai aproape!
- Ce-ți închipui că faci? - N-o las în voia valurilor.
Și-ai să-i dai din merindele tale?
Talazurile sorții-s schimbătoare.
De altcineva n-o vrea.
Ori te-aduc la țărm, ori te-aruncă-n larg.
De n-o lăsăm să urce, moartea ei ne va otrăvi sufletul.
Nu-mi aduc aminte să te fi tulburat moartea lui Doble.
Câinoșenia n-o să ne aducă izbăvirea.
N-o lăsa să urce!
Strunește prora!
Nu.
Răspunsuri mai întâi.
Ce cauți aici?
M-am pierdut de corabia mea.
Ați fost atacați?
Deci nu l-ai văzut?
Ce să văd?
Viermele.
Am ridicat ancora acum două săptămâni...
- Chiar e musai să-i spunem totul? - De ce nu?
Ți se pare primejdioasă?
Înfățișarea te poate amăgi.
Un elf.
Ia mâna de pe mine, domnule!
Mincinoaso!
- Suntem salvați! Priviți! - Mai iute!
Priviți! Aici!
Ajutor!
Hai, ajută-mă să fac o torță! Iute!
Stați să-i vedem pânzele mai întâi!
Hoții de mare bântuie apele astea. Vreți să fiți jupuiți de vii?
Nu e corabie de hoți de mare.
E corabia noastră.
Viermele!
Nu vă mișcați!
Elful l-a adus asupra noastră.
Vine!
Ajutor!
Cum îți zice?
Galadriel.
Eu sunt Halbrand.
Încotro ne-ndreptăm?
Da!
Oricât ar lătra câinii la lună...
jos de pe cer n-o pot da.
Ia-ți tălpășița!
Binevoiește Măria Voastră să mă însoțească până la ieșire?
Bucuros!
Admirabil! Nu mi-am închipuit că-ți voi găsi orașul atât de schimbat.
După 20 de ani, era de așteptat.
Doar atâta a trecut?
Să-mi spui care e taina voastră.
Tainele noastre aici rămân.
Te-am jignit?
Ne trebuie un drum mai lung să-ți răspund.
E dreptul tău să mă dai afară fără să-mi dai socoteală.
Poți pune rămășag pe cămeșa ta-nflorată!
Dar, înainte să dai cu piciorul unei șanse
ce un crăișor gnom o are o dată la o generație,
ai face bine măcar să-mi asculți propunerea.
Deci asta era!
Adevăratul țel al vizitei tale! Vrei ceva.
Am venit să-mi văd prietenul, ce mi-a lipsit.
Ți-am lipsit? Tu ai lipsit de la nunta mea.
De la nașterea celor doi copii ai mei!
Nu poți să dai buzna în muntele meu, să ceri să te primesc cu brațele deschise.
Nu mai poți cere ceva după ce i-ai dat cu piciorul.
Ce vorbă-i asta? Durin...
Or trece douăzeci de ani cât ai clipi pentru un elf,
însă eu am trăit o viață întreagă în răstimp.
O viață de care n-ai habar.
Ce mai ai de spus acum...
„prietene”?
Felicitări!
Pentru soție, pentru copii.
Nădăjduiesc să mă poți ierta.
Și tare mult aș vrea să-mi cer iertare și familiei tale.
Îi ceri iertare Disei și ai plecat.
Nu te lungești la vorbă!
Nu te apuci de depănat amintiri! Și nici vorbă să rămâi la cină!
Am priceput.
Pe barba lui Aulë! Nu!
Zi-mi că nu e Elrond!
Mă tem că da, doamna mea!
Durin nu mi-a spus că vii.
Durin n-a știut.
Iertare îmi cer că nu v-am vizitat până acum.
Am să-mi cer, smerit, iertare pentru asemenea scăpare.
- Rămâi la cină. - Ba pleacă!
- Rămâne. - Pleacă!
Rămâne!
Hei! V-am zis să nu vă băgați nasul în sculpturile mele!
Iar eu v-am zis, balaurilor, să nu vă dați jos din pat!
Haide!
Gerda! Gamli! Fuguța, puneți-le la loc!
Șezi, trage-ți sufletul!
Nu m-aș așeza prea bine.
Gamli, ajută-mă!
La tăiat sare o să vă trimit, pe amândoi!
Să vă mănânce trolii-de-peșteră și păianjenii de stalagmită!
Cum v-ați cunoscut?
Hăuleam într-o cameră proaspăt deschisă,
încredințată că am dat peste un zăcământ frumușel de argint...
„Hăuleai”? N-am mai auzit de așa ceva.
Așa zicem când îi cântăm pietrei.
Vezi tu, munții sunt ca oamenii,
povești prelungi și mereu schimbătoare, plăsmuite din nenumărate bucățele:
pământ și minereu, aer și apă.
Dacă îi cânți cum trebuie, cântecul se va răsfrânge din fiece părticică,
îți va spune povestea și îți va arăta ce-i ascuns,
unde să sapi, unde să faci găuri și...
și unde să lași muntele neatins.
Frumoasă datină!
Cum scoteam noi uneltele, brusc, ceata mea a amuțit.
În clipa aceea l-am zărit pe crăișorul nostru.
Venise să ne cerceteze.
Măcar că nu era sarcina lui.
La început, mi-am zis că-i de șagă.
Până și-a făcut apariția la următoarea noastră măsurătoare.
Apoi la încă una, și tot așa.
Are pânda în sânge.
I-au trebuit săptămâni întregi să-și facă curaj să mă curtenească.
Două săptămâni, cel mult.
- Cinci. - Minți!
Minte.
O face ea pe mironosița acum,
dar i s-au scurs ochii după mine de când m-a văzut.
O pereche tare fericită!
Trebuia să fi venit la nuntă!
Ajunge!
Tovarășul tău a venit.
Nu poți să te bucuri și tu?
N-a venit să ne vadă pe noi.
L-a trimis regele său, să ne ia ce-i al nostru.
Dimpotrivă, a fost ideea mea să vin în Khazad-dûm.
Și nu ți-am cerut decât să mă asculți.
Da, dar de-aici purcede totul.
Iar cât ai zice pește, rămânem cu buza umflată.
- Elf la elf nu scoate ochii! - Când a fost așa-ntre noi?
- Nu știu! Tu să-mi zici! - Pe barba lui Aulë!
N-ați vrea totuși să oblojiți rana asta?
Văd că ai plantat puietul.
L-a plantat, l-a crescut.
Are grijă de el de parcă-i pruncul nostru.
Ce soi de copac e?
Răsad al Marelui Copac din Lindon.
E pecetea puterii și vigorii seminției noastre.
Unii i-au aruncat vorbe de ocară
pentru că a crezut că va crește în asemenea întuneric.
Unde e dragoste, nu e niciodată întuneric.
Cum să nu crească într-un cămin ca al vostru?
Doar nu pleci deja?
Mă tem că am zăbovit prea mult.
Mulțumesc pentru găzduire, Disa.
Durin.
Stai naibii jos!
- Te rog! Nu vreau să vă tulbur pacea. - Am zis să șezi!
Ești sigur?
Nu. Și încă sunt mânios. Povestește-mi despre propunerea regelui tău,
ca să mă dumiresc dacă să i-o prezint lui tătâne-meu
sau să o zvârl la groapa cu zgură.
N-ai de ce să te ferești de mine.
Mă întreb ce soi de om
și-ar părăsi atât de grabnic tovarășii în ghearele morții.
Soiul celor ce știu să-și apere viața.
Ce rost are să fii ținta cea mare?
Țintă ai rămas și acum.
Mă îndoiesc că vom scăpa teferi până nu vom ajunge la mal.
Mă gândesc că nu va fi floare la ureche.
Cel puțin pentru tine.
Tu, care te-ai „pierdut” de corabia ta.
Oare?
- Ești fugară. - Arăt eu a una?
Nu arăți ca cineva căreia i se poate întâmpla una-alta.
Iar asta înseamnă că ai fugit.
Încă nu m-am hotărât dacă fugi către sau de ceva.
Datoria cere să mă întorc în Pământul de Mijloc.
Mai mult nu se cuvine să știi.
- Cu treburi elfești însemnate, negreșit. - Ce rău ți-au făcut elfii?
E vina noastră că ești în voia valurilor?
Nu elfii m-au izgonit de pe pământul strămoșilor.
Orcii au făcut-o.
Unde ți-era casa?
Ce-ți pasă?
Au făcut-o scrum.
Durerea ce o porți nu mi-e străină.
Jelesc cu tine.
Pentru cei pierduți de tine.
Ce ai la gât?
E cumva pecetea neamului vostru?
- Ai mei nu au rege.
- De ar avea, unde s-ar găsi regatul lor? - Ce rost mai are?
Și de ți-aș spune că l-ai putea recuceri?
- Mi-e teamă că n-ai oaste.
De ce te ferești să răspunzi?
De ce ești în voia mării?
În loc să mă culc pe lauri, am purces să-l caut
pe vrăjmașul care ți-a adus atâta durere.
Ascultă, elfo! Nu tu mi-ai adus durerea și nu tu ai s-o lecuiești.
Oricât de mare ți-ar fi voința. Sau mândria.
Așa că las-o moartă!
Sunt pe urmele acestui vrăjmaș de dinainte ca primul răsărit să fi însângerat cerul.
Nu mi-ar ajunge ceasurile vieții tale
să pomenesc numele celor pe care mi i-a răpit.
Prin urmare, nu pot s-o las moartă.
În sfârșit, un crâmpei de neprefăcătorie.
De cauți să răpui orci, să răzbuni moartea cuiva, e treaba ta,
dar n-o înfățișa drept vitejie.
Ai de gând să-mi spui unde e vrăjmașul sau nu?
La Miazăzi.
Vreau să știu câți erau
și sub flamura cui luptau,
apoi vreau să mă duci unde i-ai văzut ultima oară.
Am și eu planurile mele, elfo.
Țin-te bine!
- Ai grijă! - Ușurel, drăguță!
Cum adică „nici urmă de trupuri”?
Satul era pustiu.
De parcă i-ar fi înghițit pământul pe sătenii din Hordern.
De când mă știu, pământul se cutremură pe aici.
Iar din lacul Degetu-Strâmb ies mereu miasme.
Am văzut un tunel.
Săpat adânc și cu grijă.
Nu știu să zic de cine anume, dar se îndreaptă spre noi.
De rămânem aici, suntem în mare primejdie.
Să dăm sfoară în țară!
Nu! Ajunge cu bârfele astea, Bronwyn!
Am văzut potopuri mai neprimejdioase decât o limbă slobodă.
De n-aduci dovezi, îți răcești gura degeaba.
Suntem singuri, Waldreg.
Ostirith e pustiu, turnul de veghe, părăsit.
Știu, și n-am de gând să-i chem pe elfi
pentru o scobitură în pământ.
Răsuflăm și noi mai ușor că au plecat. Poate nu chiar toți.
Șoareci împielițați!
Șoareci proști și nesuferiți!
Theo?
Theo, ce e? Ce s-a întâmplat?
Cere ajutor! Iute!
Fugi, Theo!
Oprește-te!
Dacă mai sunt și alții care vor să scape cu suflare,
plecăm spre turnul elfilor în zori de zi.
Trebuie să legăm pluta! Se desface!
Vântul e prea puternic.
Prinde-te de funii!
Haide, prinde-mă de mână!
Leagă-te de mine!
Haide, prinde-mă de mână!
Ești aici? Sunt eu, Nori.
Vezi tu, peste câteva zile plecăm iar în pribegie, așa că totul...
a luat-o razna.
Voiam să te ajut.
Am crezut că pot, dar îmi cer iertare.
E un felinar. Cu licurici.
Ce le spune?
Nu grăiesc limba licuricilor.
Sunt stele.
Un soi de constelație.
Am priceput. Sunt stele. Care-i tâlcul?
Așa îi dăm o mână de ajutor.
Vrea să-l ajutăm să găsească stelele alea.
Asta vrei, nu?
Nu-i așa?
N-am mai văzut stelele alea.
Dar știu binișor unde să le găsesc.
Nori?
Sunt încredințat că nu știe.
Se prea poate.
Ori nu.
Mereu te-ai înmuiat
când a fost vorba despre elfi.
Nu-ți pare potriveală
că elful ne-a bătut în poartă? Tocmai acum?
Îl cunosc pe Elrond de-o jumătate de veac, tată.
L-aș simți dacă mi-ar ascunde ceva.
Poate a simțit că tu-i ascunzi ceva.
Ai o părere prea bună despre neamul lor.
Ciocanul e în mâinile noastre.
Drept e. Pe moment.
Elrond mi-e prieten. Am încredere în el.
Încrederea n-are ce căuta între ciocan și piatră.
Unul sau altul e musai să se frângă în cele din urmă.
Theo!
Ești gata?
Da, mamă. Sunt gata.
Subtitrarea: Cristian Brînză
redactor Aura Marinescu Nour