Intet er ondt i begyndelsen.
Herovre!
Og der var engang, hvor verden var så ung,
at der endnu ikke havde været nogen solopgang.
Men selv da var der lys.
Nå, er den færdig?
Selv du kan da ikke tro på, at det gamle skrot vil flyde.
Den skal ikke flyde.
Den skal sejle.
Stop!
Nej, lad være!
I ødelægger den!
Stop! Lad være!
-Kom nu. -Stop, I ødelægger den!
Jeg sagde jo, den ikke kunne flyde.
Slip mig!
Mistede du fodfæstet igen, Galadriel?
Det var et godt skib, søster.
Jeg lavede det, som du har lært mig.
Ved du, hvorfor et skib kan flyde, men en sten ikke kan?
Det er, fordi stenen kun ser nedad.
Vandets mørke er stort og uimodståeligt.
Skibet føler også mørket,
der stræber efter at trække det ned.
Men skibet har en hemmelighed.
Ulig stenen kigger skibet ikke ned, men op.
Fikseret på lyset, der leder skibet,
der hvisker om større ting, end mørket kender til.
Men sommetider stråler lyset lige så klart
reflekteret i vandet, som det gør på himlen.
Det er svært at bedømme, hvad der er op eller ned.
Hvordan skal jeg kunne vide, hvilket lys jeg skal følge?
Og det virker så enkelt.
Det er de væsentligste sandheder ofte.
Men du må lære selv at skelne.
Jeg vil ikke altid være her og kunne fortælle dig dem.
Vil du ikke?
Kom med. Mor og far venter.
Vi havde intet ord for døden.
For vi troede, vores glæder var uendelige.
Vi troede, vores lys aldrig ville svækkes.
Så da Den store Fjende, Morgoth,
tilintetgjorde selve lyset i vores hjem...
...så gjorde vi modstand.
Og en elverlegion drog i krig.
Vi forlod Valinor, vores hjem, og rejste til et fjerntliggende rige.
DET STORE HAV
Et fyldt med uhørte farer og utallige sære væsner.
Et sted kendt som Midgård.
Valaron kalanen!
Firuvantë!
De sagde, den hurtigt ville være overstået,
men krigen lagde Midgård i ruiner.
Og kom til at vare i århundreder.
Nu lærte vi mange ord for døden.
Til sidst blev Morgoth besejret.
Men ikke før megen sorg.
For hans orker var nået ud i hvert et hjørne af Midgård
og var vokset i antal
under hans mest hengivne tjeners kommando,
en ond og snedig troldmand.
De kaldte ham Sauron.
Min bror svor at finde og tilintetgøre ham.
Men Sauron fandt ham først
og efterlod et symbol på hans krop.
Ét, hvis betydning end ikke vores viseste kunne tyde.
Og der i mørket
blev hans løfte mit.
Således gik vi på jagt.
Til verdens ende jagtede vi Sauron.
Men sporet svandt ind.
Årene gik.
Århundrederne gik.
Og for mange elverfolk gled de tiders smerte
ud af bevidstheden.
Flere og flere af vores slags
begyndte at tro på, at Sauron blot var et minde.
FORODWAITH DEN NORDLIGE ØDEMARK
Og at truslen omsider var væk.
Jeg ville ønske, jeg kunne være en af dem.
Kommandør Galadriel.
Kompagniet har fulgt dig til verdens ende.
Men ingen, der har vovet at lede efter denne højborg,
har nogensinde fundet noget.
Det er flere år siden, en ork er blevet set.
Kan de andre kommandører måske have ret i, at fjenden ikke længere findes?
Natten nærmer sig.
Hvor længe kan levende kød holde, hvor selv sollyset frygter at træde?
Måske er det klogt at slå lejr her.
Og begynde hjemrejsen i morgen.
Vi mister lyset.
Kommandør, vent!
Nej. Vi fortsætter.
Galadriel, stop!
Der er intet herude. Vi burde have været nået frem nu.
Vi er der.
Det er her.
Det er her, orkerne samledes efter Morgoths nederlag.
Langt flere må have undsluppet, end vi forestillede os.
Min hånd er følelsesløs.
Nej.
Dette sted er så ondt, at vores fakler ikke afgiver varme.
Denne vej.
Hvordan ved du det?
Det er koldere.
En dør er blevet fyldt ud her.
Riv den ned.
Hvilken djævelskab er dette?
Disse orker blandede sig i den usete verdens kræfter.
Fordums tids mørke trolddom.
Men hvad var deres formål?
Det må være tabt til tidens tand.
Hvad end der skete, er det længe siden.
Vand.
End ikke sten kan skjule mærket
fra den, hvis hænder er en umættelig flamme.
Han var her.
Sauron var her.
Bed de andre om at hvile sig, mens de kan.
Vi tager videre ved solopgang. Vi fortsætter nordpå.
Længere nordpå?
Dette mærke blev efterladt, så orker kunne følge det.
Sidst, jeg så det, var på min bror.
Vi må følge det.
Mærket er århundreder gammelt.
Den, der efterlod det, kan være død.
Eller ligge på lur, samle styrke
og finpudse den trolddom, der fik ham hertil.
Vi har langt overgået vores ordrer.
Vi må først vende hjem og rådføre os med storkongen.
Jeg lover dig, at der ikke er én sjæl i kompagniet,
der længes efter hjem mere end jeg.
Jeg kan stadig mærke træernes lys mod mit ansigt.
Jeg kan stadig se det.
Og indtil vi er sikre på,
at ethvert spor af vores fjende er væk...
...kan jeg ikke vende hjem.
Snetrold!
Vi skulle aldrig være kommet.
Vi tager snart afsted.
Ordren er givet.
Vi marcherer ved daggry.
Så må du gøre det alene.
RINGENES HERRE: MAGTRINGENE
RHOVANIEN ØDEMARKEN ØST FOR ANDUIN
Der noget galt her. Der er intet at jage.
Ulve i hvert et krat.
Synes du ikke, det er besynderligt?
Verden er besynderlig.
Hvis jeg lod det forvirre mig,
ville jeg aldrig have forladt min barstol.
Hov!
Gå videre.
Hvorfor?
Det lignede en grævling. Måske en ræv.
Nok snarere en hårfod.
En hårfod?
Dem har du ikke lyst til at se,
men hvis du gør, så vær på vagt.
De er nogle farlige væsner.
Du digter.
Kom nu. Fødderne på gled!
Lad os nu bare nå søen før solnedgang.
Der er fri bane.
Nori!
Rejsende? På denne årstid?
-Det er et varsel. Jeg advarer jer. -Et slemt ét.
-Et rigtig dårligt varsel. -Rolig, Malva.
Sidst, der kom rejsende så tidligt, var ved Den store Frost.
Og ingen glemmer, hvor dystert et år det var.
De er nok bare faret vild. Det må være grunden.
Du ødelægger appetitten.
Jeg har søgt højt og lavt.
Men de små er stadig derude.
De skal nok klare sig, Goldie.
Nori er hos dem. Du kender Nori.
Ja. Det gør jeg.
Kan vi vende om nu?
Der er 110 ting herude, der kan slå os ihjel.
Ethundrede og elleve, hvis vi tæller dine dødssyge bekymringer med.
Du ved, vi ikke må være så langt væk.
Hvis vi ikke gjorde noget, som vi ikke måtte,
ville vi aldrig få noget gjort.
Først mig!
Kom så. Pas på vandpytten.
Pas på hovedet.
Denne vej!
Nori!
Jeg har dig.
Det er...
Nori!
Fortryllende.
Kom nu.
Kan vi vende om nu?
-Du har ikke engang set det endnu. -Set hvad?
Et godt skjulested for en bjergtrold, hvis du spørger mig.
Sikken herlighed og pragt.
Nori!
Jeg har fundet noget.
Der er noget i mudderet.
Hvad er det?
Det ligner et fodaftryk.
En hund.
Det er bare en hund. Hunde elsker bær.
Vil den spise vores bær?
Ikke, medmindre den ser os.
Hold i hånd, to og to. Vi skal afsted.
-Hvorfor har du så travlt? -Ulv.
I hørte jeres søster. Afsted.
Kom så.
Den, der først når lejren, får høstfestens første tærte.
Afsted. Vi kan nå hen til hegnet.
Hvis nogen spørger, gravede vi bare efter snegle.
"I Palannúmen... I Alfirimë Nóri...
"Na metta avantë...
"Hjem.
"I århundreder har de gennemsøgt hver en klippesprække,
"vasket resterne af vores fjende væk.
"Som en forårsregn over knoglerne fra et...
"...dødt dyr."
"Forårsregn over knoglerne fra et ..."
Herolden Elrond.
Omsider.
Man skulle næsten tro, jeg ikke ville findes.
Noget nyt?
Rådet må desværre oplyse dig om,
at du ikke får adgang til den næste session.
Kun elverfyrster.
Er der andet?
Ja. Din ven er ankommet.
Er hun her? Hvorfor sagde du ikke det?
Til ceremonien.
LINDON HØJELVERNES HOVEDSTAD
Galadriel.
Elrond.
Lindon tager nådigt imod dig.
Med nåde modtages jeg.
Det siges, at man hører en sang, når man krydser over.
Én, hvis minde vi alle bærer.
Man nedsænkes i et lys
mere berusende end nogen anden følelse i hele Midgård.
Da jeg var barn, var det den eneste følelse, jeg kendte.
Og se dig nu.
De nordlige Hæres kommandør. En kriger i Ødemarken.
Jeg forventede, at du ville ankomme smurt ind i snavs og mudder.
Denne gang er det forfrysninger og troldeblod.
Og ingen hær.
Fortæl mig alt.
Dette mærke beviser, at Sauron undslap.
Han er stadig derude.
Nu er spørgsmålet, hvor.
Jeg agter at bede kongen om et nyt kompagni.
-Hvis han forsyner nok... -Du er lige ankommet.
Behøver du allerede at tale om at rejse igen?
Du ved, hvorfor det er nødvendigt.
Vi skal nok få tid til at diskutere officielle anliggender.
Jeg vil høre om dig.
Din rystende færd.
Jamen, Elrond...
Du er så sandelig blevet en politiker.
Du får det til at lyde fælt.
Du kan ikke overtale mig med enkel smiger.
Jeg forlanger at tale med kongen selv.
Det har du gjort tydeligt.
Derfor vil jeg være lige så tydelig.
Det var ikke dit kompagni, der trodsede dig derude,
men dig, der trodsede storkongen
ved ikke at acceptere dine begrænsninger.
Som en storsindet handling
har han valgt at hædre dine præstationer.
Fremfor at dvæle ved din uforskammethed.
Afprøv ham igen,
og måske vil du finde ham mindre modtagelig, end du håbede.
Vil du arrangere en audiens eller ej?
Hvis det stadig er dit ønske efter ceremonien,
får du den.
Hun er vendt tilbage.
-Hvor går det? -Ganske godt, far.
Se hende lige!
Fandt du alt det ved flodbredden?
Har du hørt om de rejsende?
-Rejsende? -Jægere.
Der var to.
Store som kampesten.
Lige oppe på den højderyg.
Tænk, at jeg ikke så dem.
Måske bør du blive tættere på hjemmet, så du ikke går glip af noget.
Du tog ud til den gamle gård igen.
Gjorde du ikke?
Jeg var forsigtig.
Men det er børnene måske ikke.
Undskyld. Jeg vidste det ikke.
Der kommer aldrig jægere herop før høsten.
Eller ulve.
Mon der er problemer sydpå?
Hvad kommer det dig ved, Elanor Brændefod?
Har du aldrig spekuleret på...
...hvad der ellers er derude?
Hvor langt floden løber,
eller hvor spurvene lærer de nye sange, de synger om foråret?
Jeg kan ikke lade være med at føle, at der er vidundere i denne verden.
Hinsides de steder, vi vandrer.
Det har jeg fortalt dig.
Utallige gange.
Elverfolk har skove at beskytte.
Dværgene har deres miner. Mennesker har deres kornmarker.
Selv træer må bekymre sig om jorden under deres rødder.
Men vi hårfødder er fri for den store verdens bekymringer.
Vi er blot krusninger i et langt vandløb.
Vores vej bestemmes af årstidernes kommen.
Ingen forlader stien, og ingen vandrer alene.
Vi har hinanden. Vi er i sikkerhed.
Det er sådan, vi overlever.
Smut så. Hjælp din far.
Dér har du dit problem. Ser du, et hjul skal være rundt.
Disse tapre krigere
knæler sejrrige foran os.
Selvom Morgoth faldt for en tidsalder siden,
frygtede nogle, at en ny ondskab ville rejse sig fra hans skygge.
Så i århundreder
gennemsøgte disse soldater hver en klippesprække
og tvang resterne af vores fjende væk
som en forårsregn over knoglerne af et fordærvet kadaver.
Og nu, omsider,
vender de triumferende tilbage,
for de har bevist, hævet over enhver tvivl,
at vores dage med krig er ovre.
I dag...
...indledes freden igen.
Og som udtryk for vores taknemmelighed
skal disse helte modtage en hæder
så ganske uovertruffen.
De bliver eskorteret til Gråhavne,
hvorfra de får lov at krydse havet for til evig tid at bo
i Det velsignede Rige, fjernt mod vest.
Det salige Land, Valinor.
Omsider drager de hjem.
Skal du bare stå der og trække vejret som en ork?
Det siges, at sejrens vin smager sødest
for dem i hvis bitre prøvelser, den har gæret.
Jeg føler mig ikke sejrrig.
Du fortjener denne dags hæder.
Din bror ville være stolt.
Jeg mindes, da de første blev skåret ud.
Den faldnes lighed bevares i en levende ting.
Noget i mig troede altid, at jeg ville finde hvile her
hos dem.
I stedet skal jeg forlade dem.
Det er din konges gave.
En gave, jeg har besluttet af afslå.
Galadriel, du...
Min bror gav sit liv i jagten på Sauron.
Hans hverv er nu mit.
Jeg vil finde fjenden, der undslap os mod nord.
Alene, om nødvendigt.
Åh ja. Dit mystiske segl.
Jeg delte det med storkongen.
-Så hvorfor... -Fordi et segl
ikke betyder, at du er tættere på at finde Sauron.
Det er overstået. Ondskaben er væk.
Hvorfor er den så ikke væk herindefra?
Efter alt, du har udholdt...
...er det kun naturligt at være splittet.
Splittet?
Du har ikke kendt til ondskab, som jeg har.
Du har ikke set, hvad jeg har set.
Jeg har set min del.
Du har ikke set, hvad jeg har set.
Ondskaben sover ikke, Elrond.
Den venter.
Og for øjeblikket, i vores selvtilfredshed,
blænder den os.
Lad os sige, at alt er, som du frygter,
og at denne fjende ligger på lur et sted derude.
Tror du, at du bliver tilfreds, hvis du finder ham?
At endnu en ork på din klinge vil give dig fred?
-Tager du fejl... -Jeg tager ikke fejl.
Tager du fejl,
vil du da føre flere elvere i døden i fjerntliggende lande?
For at sikre dig at du har gjort nok,
hvor mange flere statuer vil du føje til denne sti?
Historisk har ingen afslået kaldet.
Gør du det nu, får du det måske aldrig igen.
Du vil forblive her, udstødt,
forgiftet af en mørk hvisken og drømme.
Og tror du, at min skæbne er bedre i Vesten?
Hvor sang vil håne krigens skrig i mine ører?
Du siger, jeg har sejret over alle Midgårds rædsler.
Men alligevel vil du lade dem leve i mig?
Tage dem med mig?
Udødelige, uforanderlige, ubrydelige,
ind i landet med det vinterløse forår?
Kun i Det velsignede Rige
kan det, der er knust i dig, heles.
Rejs derover.
Rejs, og jeg lover dig...
Hvis blot antydningen af et rygte om truslen viser sig at være sand,
helmer jeg ikke, før det er rettet op.
Du har kæmpet længe nok, Galadriel.
Læg sværdet fra dig.
Hvad er jeg uden det?
Det, du altid har været.
Min ven.
SØNDERLAND MENNESKENES LAND
Godaften.
Caraes om tre træk.
Nok snarere forgiftet.
Forgiftet? Af hvem?
Så vidt vi ved, har pjokket gjort det selv.
Arondir.
Er der allerede gået to uger?
Ja.
Der er ikke meget at berette denne gang.
Et par lurvede tvister og lidt snyd i terningespil.
Og... Ja!
Der var lidt spænding forrige trisdag.
Lidt håndgemæng over en pige.
Han havde et dovent øje, og hun dobbeltsyn, hvis du forstår.
Vil du have noget at drikke, soldat?
Min brønd er som altid din.
Og forgiftningen?
Hvilken forgiftning?
Den, du lige nævnte.
Nej...
Det var blot forgiftet græs, han fablede om.
En fyr kom forbi og sagde, at hans græs var rådnet.
At der kun kunne gro ukrudt.
Hvor var han fra, den fyr?
Østfra, tror jeg.
Hvornår var han her?
Lad det nu ligge, knivøre.
Det er et skide stykke græs.
Dem, I sætter os i bås med, døde for tusind år siden.
Hvornår giver I slip på fortiden?
Fortiden følger os alle, hvad enten vi kan lide det eller ej.
En dag vil vores sande konge vende tilbage.
Og befri os fra at ligge under jeres spidse støvler.
Rolig, knægt. Tag den med ro.
Kom så, knægt.
Ellers noget?
Ræk mig din hånd.
Alfirin-frø.
Jeg har ikke set den blomst, siden jeg var barn.
Hvor fandt du dem?
Jeg byttede mig til dem hos en anden helbreder på gennemrejse.
Vi knuser bladene, så de bliver til en salve.
Knuser I dem?
Skånsomt.
Er der helbredere blandt dit folk?
Ja, det er der.
Men vi kalder dem håndværkere.
Vores kroppe kan hele de fleste sår ved egen kraft,
så deres arbejde er i stedet at gengive skjulte sandheder som skønhedsværker.
For skønhed har magten til at hele sjælen.
Så håber jeg, du synes, at alfirin-blomster er smukke.
På gensyn.
Soldat.
Noget at berette?
Intet usædvanligt.
Og brønden...
Hvordan var den?
Trak du vand op?
De venter på os i Ostirith.
Tænk på de konsekvenser, det kan få for mig,
hvis vogteren opdager, hvad du laver?
Jeg ved ikke, hvad du mener.
At overvåge dem er svært nok
uden at skulle holde øje med dig.
Tror du, jeg er blind?
Nej. Jeg tror, du taler for meget.
Og du lugter af rådne blade.
Nej, jeg gør ej.
Jo, du gør.
Min pointe er: Kun to gange i historien
er pardannelse mellem elvere og mennesker blevet forsøgt.
Og i begge tilfælde endte det i tragedie.
Det endte med død.
Det behøver du ikke minde mig om.
Hvorfor bliver du så ved?
Giv mig én grund.
Arondir! Médhor!
Storkongen har erklæret krigstiden for overstået.
Alle forposterne bliver opløst.
Vi skal afsted.
Tager du et sidste kig?
I 79 år har jeg været udstationeret her.
Jeg har vel vænnet mig til det.
Tænk, at dette sted engang var en nøgen klippe.
Meget har ændret sig, vogter.
Men ikke de mennesker, der bor her.
Blodet fra dem, der stod ved Morgoths side, løber stadig i deres årer.
Det er længe siden, vogter.
Hvad var du før krigen?
En vækstmand.
Så vil du vende hjem til langt mere, end du forlod.
Hæder, titler.
Dit liv begynder på ny.
Men husk dette, Arondir,
at du i 79 år har holdt vagt over folkene i Tirharad,
ikke på grund af deres forfædres handlinger...
Men på grund af hvad de stadig er.
Og vær taknemlig.
For at du aldrig behøver se dem igen.
Forsigtig. Det er ildrod-pulver. Gør det langsomt.
Så kan vi sidde her hele dagen.
Du er i noget af et humør.
Jeg har knap sovet. Musene danser lystigt
-under gulvbrædderne. -Igen?
De seneste tre nætter. De klør og kradser.
Hvad laver en af dem her?
Jeg hører, I tager afsted.
Det er sandt.
Hvor er resten af dit kompagni?
De leder nok efter mig.
Hvorfor er du så ved mit hjem?
Sig, hvad du vil sige.
Jeg har allerede sagt det.
Hundrede gange. På alle måder undtagen med ord.
Mor.
Der er en mand, der vil se dig.
Mor.
Helbreder du også dyr?
Hvis du bare vil se på hende.
Hun har en form for sygdom.
Hvilken slags sygdom?
Det er ikke feber.
Hun lader ikke til at have sår.
Hvor har hun græsset?
Hun gik østpå for nogle dage siden.
Mon hun har spist noget?
Hvad var det, der sprøjtede ud af hende?
Hvor langt østpå?
Hun kan være nået helt til Hordern.
Hvor skal du hen?
Hordern er en dagsrejse væk. Jeg kan nå frem ved solnedgang.
Jeg tager med dig.
Skynd dig.
Hvis han finder os, slår han vores tænder ud.
Jeg så det kun ved en fejl.
Trådte på et heldigt bræt.
Fortæl mig,
er det sandt? Det med din mor.
Er hvad sandt?
Jeg hørte, Waldreg fangede hende med en af spidsørerne
i kærlig omgang bag brønden.
Hvem har sagt det?
Alle.
Det er løgn.
Måske er det derfor, din far stak af.
Min far stak ikke af.
Hvad skete der så med ham?
Du ved det ikke engang, vel?
Slynglen har sine skatte dernede.
Dette er den ægte skat.
Pas på!
Afsted, hurtigt.
Hun er hinsides mit synsfelt.
Galadriel var overbevist om, hendes søgen burde fortsætte.
Vi forudså, at var hendes søgen fortsat,
så kunne hun utilsigtet have holdt live i den ondskab, hun søgte at besejre.
Den samme vind, der kan blæse en ild ud,
kan også få den til at sprede sig.
Så den skygge, hun søgte...
Du tror, den faktisk findes?
Tænk ikke mere over det.
Du gjorde det rette.
For Galadriel og for Midgård.
Det er svært at se, hvad der er rigtigt...
...når venskab og pligt blandes.
Således er byrden for dem, der leder,
og dem, der forsøger.
Galadriel sejler mod solnedgangen.
Du og jeg må kigge imod den nye solopgang.
Med dette for øje,
er du bekendt med fyrst Kelebrimbors arbejde?
Den største elversmed, selvfølgelig.
Jeg har beundret hans evner, siden jeg var barn. Hvorfor?
Han skal til at begynde et nyt projekt. Af uovertruffen vigtighed.
Vi har besluttet, at du skal arbejde med ham.
Jeg vil lade dig forklare detaljerne, fyrst Kelebrimbor.
Først de store folk, nu stjernerne.
Øjnene er åbne, når de burde sove.
Næsten, som om...
Som om de er på udkig efter noget.
På udkig efter hvad?
Prygl, hvis du ikke blander dig udenom.
Hvad er der? Hvad ser du?
Elanor Brændefod, du har din fars næse
og kommer altid i problemer.
Du er alt for nysgerrig til at være blevet født som hårfod.
Er du sikker på, du ikke er halvt egern?
Helt ærligt, Sadoc.
Fortæl mig det.
Himlen er underlig.
Underlig...
Hvordan underlig?
Nori! Har du fedtet?
Jeg er på vej.
Hvor bekendt er du med folkene fra Hordern?
Godt, håber jeg. Jeg er født der.
Hvorfor?
Folkene fra Hordern var kendt for at have en særdeles stærk
loyalitet over for Morgoth.
Hvad sagde du lige?
Sandheden.
Du taler om mine venner.
Nære fæller, jeg kender dem. De er gode.
Det er derfor, jeg er her hos dig.
I stedet for hos vogteren.
Bronwyn.
Din er den eneste kærlige berøring, jeg har oplevet i dette land.
Hordern.
SØNDERLAND
MIDGÅRD
DET STORE HAV
Ved du, hvorfor et skib kan flyde, men en sten ikke kan?
Galadriel.
Ræk mig din hånd.
Men sommetider stråler lyset lige så klart
reflekteret i vandet, som det gør på himlen.
Hvordan skal jeg vide, hvilket lys jeg skal følge?
Sommetider kan vi ikke vide det,
før vi har rørt mørket.
Galadriel!
Tekster af: Anders Søgaard
Kreativ supervisor Toni Spring