На початку ніщо не є лихим.
Сюди! Я тут!
Був час, коли світ був настільки юним,
що світанку ще не існувало.
Але навіть тоді було світло.
Ну, вже готово?
Навіть ти не можеш вважати, що цей старий мотлох попливе.
Він не попливе.
А піде під вітрилом.
Стій!
Не треба!
Ви його зламаєте!
Стійте! Не чіпайте!
- Облиш. - Стійте, ви його ламаєте! Ні!
Я ж казав, що не попливе.
Злізь із мене!
Ти знову спіткнулася, Ґаладріель?
Це був хороший корабель, сестро.
Я зробила його так, як учив ти.
А знаєш, чому корабель плаває, а камінь - ні?
Бо камінь дивиться лише на дно.
Темрява води - глибочезна й непереборна.
Корабель теж відчуває цю темряву,
яка невпинно прагне заволодіти ним і потягнути під воду.
Але в корабля є секрет.
На відміну від каменя, його погляд спрямований не вниз, а вгору.
Зосереджений на світлі, що веде його,
нашіптує про величні речі, які й не снилися темряві.
Але іноді світло не менш яскраво сяє
у відбитках води, так само, як у небі.
Тоді важко зрозуміти, де верх, а де низ.
Як мені знати, за яким світлом іти?
Але це надто просто.
Найважливіша правда - часто проста.
Але ти маєш навчитися розрізняти сама.
Я не завжди буду поруч, щоб казати тобі про це.
Не завжди?
Ходімо. Мати з батьком чекають.
У нас не було слова для смерті.
Бо ми думали, що наші радощі будуть нескінченними.
Ми думали, що наше світло ніколи не померкне.
І коли Великий Ворог, Морґот,
знищив усе світло нашої домівки…
Ми чинили опір.
І легіон ельфів пішов на війну.
ВАЛІНОР
Ми покинули Валінор, наш дім, і помандрували в далекий край.
ЗАХІДНІ МОРЯ
Де було повно невимовних небезпек і безліч дивних створінь.
Це місце називалося Середзем'ям.
Валарон каланен!
Фіруванте!
Нам казали, що це швидко скінчиться,
але війна залишила Середзем'я в руїнах.
І так тривало століттями.
Тепер ми вивчили багато слів на позначення смерті.
Зрештою Морґота здолають.
Але спершу зазнають багато горя.
Бо його орки розповзлися по всіх куточках Середзем'я.
І ще більше їх стало
під командуванням його найбільш відданого посіпаки,
жорстокого й хитрого чаклуна.
Його звали Сауроном.
Мій брат поклявся знайти його і знищити.
Але Саурон знайшов його першим
і позначив його тіло символом.
Значення якого не могли зрозуміти навіть наші мудреці.
І там, у темряві,
його клятва стала моєю.
Так ми почали полювання.
Ми полювали на Саурона по всій землі.
Але слід прохолов.
Ішли роки.
Минали століття.
І для багатьох ельфів біль тих часів
притупився й забувся.
Усе більше й більше наших
стали вірити в те, що Саурон - це лише спогад.
ФОРОДВАЙТ ПІВНІЧНА ПУСТКА
І що загроза нарешті минула.
Хотіла б я бути однією з них.
Командувачко Ґаладріель.
Цей загін дійшов із вами до самого краю світу.
Та жоден сміливець, який шукав останній бастіон,
нічого не знайшов.
Минули роки, відколи хтось бачив останнього орка.
Чи не може бути, що інші командувачі праві і нашого ворога більше не існує?
Надходить ніч.
Скільки живе тіло витримає там, куди боїться зазирати навіть сонце?
Може, було б краще розбити табір тут.
А завтра вирушити додому.
Ми марнуємо світло.
Командувачко, чекайте!
Ні. Ми йдемо далі.
Ґаладріель, стійте!
Тут нічого немає. Ми мали б уже прибути.
Ми й прибули.
Це воно.
Це місце, де збиралися орки після поразки Морґота.
Певно, втекло значно більше, ніж ми могли уявити.
У мене рука заніміла.
Ні.
Це настільки лихе місце, що наші смолоскипи не гріють.
Сюди.
Звідки така впевненість?
Тут холодніше, ніж скрізь.
Тут були двері.
Зруйнуйте їх.
Що за чорна магія?
Ці орки втручалися в силу Невидимого світу.
Якесь давнє темне чаклунство.
Але з якою метою?
Звісно, зараз усе це згинуло у віках.
Що б тут не сталося, це було давно.
Вода.
Навіть камінь не в змозі сховати
мітку того, чия рука - незгасний вогонь.
Він був тут.
Тут був Саурон.
Скажи іншим відпочивати, доки можуть.
Вирушаємо на світанку. Шукатимемо далі на північ.
Далі на північ?
Цю мітку залишили як орієнтир для орків.
Востаннє я бачила її на своєму братові.
Мусимо йти за нею.
Цій мітці кілька століть.
Той, хто її лишив, уже міг померти.
Або вичікує й набирається сил,
відточує темну магію, що не вийшла тут.
Ми давно виконали накази з лишком.
Спершу ми повинні повернутися додому, порадитися з Верховним Королем.
Присягаюся, тут у нас нема жодної душі,
що рветься додому більше за мене.
Я досі відчуваю світло тих Дерев на своєму обличчі.
Я досі його бачу.
І доки ми не будемо певні,
що від нашого ворога не лишилося жодного сліду…
Я нізащо не повернуся.
Сніговий троль!
Даремно ми сюди прийшли.
Скоро ми підемо.
Наказ віддано.
Вирушаємо на світанку.
Тоді ви зробите це сама.
ВОЛОДАР ПЕРСНІВ: ПЕРСНІ ВЛАДИ
РОВАНІОН ДИКІ ЗЕМЛІ НА СХІД ВІД АНДУЇНУ
Тут щось не так. Нема на що полювати.
У кожній гущавині - вовки.
Вам це не здається трохи дивним?
Світ дивний.
Якщо я дам забивати собі баки,
то й з місця не зрушу.
Ой!
Ідіть далі.
Чому?
Було схоже на борсука. Може, лисицю.
Швидше на хутронога.
Хутронога?
Не хотілося б їх бачити,
але як побачиш, стережися.
То небезпечні створіння.
Ти це вигадав.
Ходімо. Чвалайте жвавіше!
Давайте дійдемо до озера до заходу сонця.
Чисто й чисто.
Норі!
Подорожні? У таку пору року?
- Це поганий знак, я попереджала. - Не до добра.
- Гірше не буває. - Спокійно, Мальво.
Востаннє такі ранні подорожні були до страшних морозів.
Неможливо забути, наскільки поганим був той сезон.
Скоріш за все, вони просто заблукали. Це, певно, і є причина.
Ти нам вечерю зіпсуєш.
Я знову все обшукала.
Дітлахи й досі там.
Усе з ними буде добре, Ґолді.
З ними Норі. Ти ж знаєш Норі.
Так. Знаю.
Може, повернемося зараз?
Тут зо 110 речей, які можуть нас убити.
Сто одинадцять, якщо рахувати смертельне стривоження.
Ти ж знаєш, нам не можна йти так далеко.
Якби ми не робили все те, що не можна,
то сиділи б, склавши руки.
Я перша!
Давай. Обережно, калюжа.
Бережи голову.
Сюди!
Норі!
Я тебе витягну.
Це…
Норі!
Чарівно.
Ходімо.
А можна вже вертатися?
- Але ви ще не бачили. - Що не бачили?
Вдала схованка для гірського троля, як на мене.
Неабияка слава й велич.
Норі!
Я щось знайшла.
Тут щось є в багнюці.
Що це?
Схоже на слід.
Це був пес.
Просто пес. Ти ж знаєш, як вони люблять ягоди.
Він поїсть наші ягоди?
Ні, якщо не побачить нас.
Слухайте. Станьте по двоє і візьміться за руки. Пора йти.
- Куди поспішати? - Вовк.
Ти чув сестру. Пора йти.
Швидше. Ходімо.
Хто перший до табору, тому перший пиріг на святі.
Пішли. Ми дійдемо до огорожі.
Пам'ятайте: якщо хтось спитає, ми просто копали слимаків.
«І Паланнумен… І Алфіріме Норі
На метта аванте…
Дім.
Століттями вони прочісували скелі й ущелини,
проганяючи останні рештки нашого ворога.
Як весняний дощ промиває кістки…
Мертвої тварини».
«Весняний дощ промиває кістки…»
Геральде Елронд.
Нарешті.
Так. Я майже не хотів, щоб мене знайшли.
Що нового?
Рада з жалем повідомляє,
що вас не допустять до наступного сеансу.
Ви не ельфійський володар.
Щось іще?
Так. Прибула ваша подруга.
Вона тут? Чому ж ти не сказала?
На церемонію.
ЛІНДОН СТОЛИЦЯ ВИСОКИХ ЕЛЬФІВ
Ґаладріель.
Елронде.
Ліндон радий приймати тебе.
Я рада бути прийнятою.
Я чув, що при переході ти чуєш пісню.
Згадка про яку живе в кожному з нас.
Ти поринаєш у світло,
п'янкіше за будь-яке відчуття у всьому Середзем'ї.
У дитинстві це було єдине знайоме мені відчуття.
І поглянь, як ти виросла.
Командувачка Північних армій. Воїтелька Пустки.
Я майже чекаю, що ти прибудеш у засохлому бруді й багні.
Цього разу з обмороженнями і в крові тролів.
І без армії.
Розказуй усе.
Саме існування цієї мітки - доказ, що Саурон утік.
Він і досі на волі.
Тепер питання, де саме?
Я збираюся просити в короля новий загін.
- Якщо він дасть досить, щоб… - Ти щойно прибула.
Нащо відразу говорити про від'їзд?
Ти прекрасно знаєш, нащо.
Пізніше буде вдосталь часу на обговорення офіційних справ.
Я хочу почути про тебе.
Твою виснажливу подорож.
Треба ж, Елронде.
Ти справді став політиком.
Ти так похмуро це кажеш.
Я не придворна, яку можна забалакати пустими лестощами.
Я вимагаю говорити напряму з королем.
Ти чітко дала це зрозуміти.
Тому я теж скажу чітко.
То не твій загін не скорився тобі,
а ти не послухала Верховного Короля,
відмовившись узяти до уваги будь-які обмеження.
У вияві великодушності
він вирішив віддати шану твоїм досягненням…
Замість покарання твоєї зухвалості.
Та випробуй його ще раз -
і він може виявитися менш люб'язним, ніж ти сподіваєшся.
То ти організуєш аудієнцію чи ні?
Якщо після церемонії ти все ще цього хотітимеш,
так і бути.
Вона повернулася.
- Як поживаєш? - Добре, батьку.
Погляньте на неї!
Ти знайшла все це на березі річки, правда?
Ти чула про подорожніх?
- Подорожніх? - Мисливців.
Їх двоє.
Великі, як каменюки.
Он на тому хребті.
Як же це я пропустила?
Може, тримайся ближче до дому, щоб нічого не пропускати.
Ви знову ходили до старої ферми.
Адже так?
Я обережно.
Але діти бувають необережними.
Пробач, я не знала.
У нас ніколи не було мисливців ще до врожаю.
Чи вовків.
Цікаво, чи нема на півдні біди.
А тобі що до того, Еланор Брандіфут?
Тебе ніколи не цікавило…
Що ще є на світі?
Чи далеко тече річка
або де горобці вчать нових пісень, яких співають навесні?
Я не можу не відчувати, що на цьому світі є дива.
Там, куди ми не доходили.
Я казала тобі.
Безліч разів.
Ельфам треба захищати ліси.
Гномам - їхні шахти. Людям - поля із зерном.
Навіть деревам треба думати про ґрунт під їхнім корінням.
Але ми, хутроноги, вільні від тривог усього світу.
Ми просто брижі на довгому-довгому струмку.
Наш шлях визначає зміна пір року.
Ніхто не сходить із дороги, ніхто не йде сам.
У нас є ми. Ми в безпеці.
Саме так ми виживаємо.
Біжи вже. Допоможи батькові.
Ось у чому проблема. Розумієте, колесо має бути круглим.
Ці найвідважніші воїни
опускаються на коліно перед нами переможцями.
Бо хоча Морґот був розбитий епоху тому,
дехто боявся, що з його тіні може народитися нове зло.
І впродовж століть
ці солдати прочісували скелі й ущелини,
змиваючи останні рештки нашого ворога,
як весняний дощ промиває кістки гнилої туші.
І от нарешті
вони з тріумфом повернулися до нас,
бо довели поза всяким сумнівом,
що дні нашої війни скінчилися.
Сьогодні…
Починаються дні нашого миру.
І на знак нашої вдячності
цим героям буде дарована честь,
рівної якій нема в нашій історії.
Їх супроводять до Сірих Гаваней
і дозволять перепливти море, щоб вічно жити
у Благословенному Краї, на Далекому Заході.
На Безсмертних землях Валінору.
Нарешті вони повертаються додому.
Так і будеш стояти там, хекаючи, наче орк?
Кажуть, вино перемоги - найсолодше для тих,
у чиїх гірких випробуваннях воно грало.
Я не почуваюся переможницею.
Ти заслуговуєш на нинішні почесті.
Твій брат пишався б тобою.
Пам'ятаю, коли вирізали перший із них.
Портрет полеглого, збережений на чомусь живому.
Мабуть, почасти я завжди вірила, що спочиватиму тут,
із ними.
Та натомість я мушу їх кинути.
Це дар твого короля.
Дар, від якого я відмовлюся.
Ґаладріель, ти…
Мій брат віддав життя, полюючи на Саурона.
Його завдання стало моїм.
Я йду шукати ворога, який утік від нас на півночі.
Сама, якщо доведеться.
Так. Твоя таємнича мітка.
Я показав її Верховному Королю.
- Тоді чому… - Бо побачити мітку
не означає, що ти за крок від Саурона.
Усе скінчено. Зло зникло.
Тоді чому воно не зникло звідси?
Після всього пережитого
відчувати збентеженість - природно.
Збентеженість?
Я вдячна, що ти не знаєш зла так, як знаю його я.
Але ти не бачив того, що бачила я.
Я бачив достатньо.
Ти не бачив того, що бачила я.
Зло не спить, Елронде.
Воно чекає.
І в мить нашого самовдоволення
воно засліплює нас.
Припустимо, все так, як ти боїшся,
і цей ворог дійсно десь заліг і вичікує.
Ти правда віриш, що знайшовши його, ти заспокоїшся?
Що ще один орк на вістрі твого меча принесе в твою душу мир?
- Якщо помиляєшся… - Не помиляюся.
Якщо ти помиляєшся,
чи поведеш ти нових ельфів на смерть у далеких краях?
Щоб переконатися, що ти зробила все,
скільки ще пам'ятників ти поставиш на цей шлях?
Ніхто в історії не відмовлявся від такого.
Відмовся - і такого шансу вже не буде.
Ти застрягнеш тут як вигнанка,
отруєна темними чутками й снами.
А на Заході, думаєш, моя доля буде краща?
Де пісні глузуватимуть із бойового кличу у моїх вухах?
Ти кажеш, я здобула перемогу над усіма жахами Середзем'я.
Та все ж хочеш лишити їх жити в мені?
Щоб я взяла їх із собою?
Невмирущих, незмінних, незламних -
у країну вічної весни?
Лише в Благословенному Краї
те, що в тобі зламалося, може загоїтися.
Їдь туди.
Їдь, а я обіцяю…
Якщо хоч слово із чуток про загрозу, яку ти відчуваєш, справдиться,
я не спочину, доки все не виправлю.
Ти досить довго воювала, Ґаладріель.
Сховай свій меч.
Хто я така без нього?
Ти та, ким була завжди.
Моя подруга.
ЛІНДОН
ПІВДЕННІ ЗЕМЛІ ЗЕМЛІ ЛЮДЕЙ
Добрий вечір.
Виграш за три ходи.
Швидше отруєна.
Отруєна? Ким?
Хтозна, той тонкосльозий боягуз міг зробити це сам.
Арондіре.
Це що, справді вже минуло два тижні?
Авжеж.
Боюся, цього разу доповідати нема про що.
Пара сумнівних суперечок, трохи махлювання під час гри.
І… Так!
Минулого вівторка тут був гармидер.
Сварка через дівчину.
Він накинув оком, вона тільки й ждала, розумієш, про що я?
Хочеш пити, солдате?
Мій колодязь - твій, як завжди.
А як же отруєння?
Яке отруєння?
Яке ви щойно обговорювали.
Ні…
То він патякав про отруєну траву.
Тут був подорожній, казав, його луги зіпсувалися.
Що тепер там ростуть лише бур'яни.
Той подорожній, звідки він був?
Не казав. Думаю, зі сходу.
У який день він був тут?
Попустися, гострі вушка.
Мова про кляту траву, бодай їй!
Ті, з ким ви нас пов'язуєте, вимерли тисячу років тому.
Коли ви вже забудете про минуле?
Минуле завжди з нами, хочемо ми того чи ні.
Настане час, і наш справжній король повернеться.
І визволить нас із-під ваших гостроносих чобіт.
Легше. Загаси своє полум'я.
Годі, хлопче.
Щось іще?
Дай мені руку.
Насіння алфіріна.
Востаннє я бачив цю квітку ще малим.
Де ти їх знайшла?
Мала виміняти в іншої цілительки, яка була тут проїздом.
Ми товчемо пелюстки й робимо мазь.
Товчете?
Обережно.
А серед ваших є цілителі?
Аякже.
Але ми звемо їх ремісниками.
Більшість ран на наших тілах гояться самі,
тому їхня робота - подавати приховану правду у творіннях краси.
Бо краса краще гоїть душу.
Тоді, сподіваюся, квіти алфіріна тобі красиві.
Що ж, іще побачимося.
Солдате.
Є про що доповідати?
Усе як завжди.
А колодязь…
Як він там?
Ти набрав із нього води?
Нас чекають в Остіріті.
Ти не думав, які наслідки мене чекатимуть,
якщо Сторожа взнає, що ти робиш?
Боюся, я тебе не розумію.
Стежити за ними важко,
а треба ще ж і за тобою пильнувати.
Чи думаєш, я сліпий?
Ні. Думаю, ти забагато говориш.
І смердиш гнилим листям.
Це неправда.
Правда.
Я от до чого. Лише двічі у відомій історії
були спроби спарувати ельфів і людей.
І щоразу це закінчувалося трагедією.
Смертю.
Можеш мені не нагадувати.
Тоді чому ти наполягаєш?
Назви хоч одну причину. Одну.
Арондіре! Медгоре!
Верховний Король оголосив, що дні війни скінчилися.
Усі дальні сторожові застави розпускають.
Ми їдемо звідси.
Дивишся востаннє?
Я служив тут сімдесят дев'ять років.
Певно, звик.
Можеш повірити, що колись тут були голі скелі?
Усе сильно змінилося, Сторожо.
Але не люди, які тут живуть.
Кров тих, хто стояв із Морґотом, і досі затьмарює їхні вени.
Це було давно, Сторожо.
Ким ти був до війни?
Вирощувачем.
Тоді ти повернешся додому й отримаєш значно більше, ніж лишив.
Почесті, титул.
Твоє життя почнеться з нуля.
Але запам'ятай, Арондіре:
ти 79 років стояв на сторожі чоловіків і жінок Тіргараду,
не через те, що колись зробили їхні предки…
А через те, ким вони є досі.
І будь вдячним.
Що тобі більше не треба їх бачити.
Обережно. Це порошок вогняного дерева. Повільно.
Ще повільніше, і я буду тут весь день.
Ти зранку не в гуморі.
Майже не спав. Миші під підлогою
- мало гопак не танцюють. - Знову?
Останні три ночі. Шкребуться й пищать.
Що тут забув один із тих?
Я чула, ти їдеш.
Так і є.
Де решта твого загону?
Скоріш за все, зараз шукає мене.
То чому ти прийшов до мене?
Кажи те, що хочеш сказати.
Я вже казав.
Сто разів, усіма способами, тільки не словами.
Мамо.
Тут до тебе якийсь чоловік.
Мамо.
Ви й тварин зцілюєте?
Може, подивитеся на неї?
У неї якась хвороба.
Що за хвороба?
Це не лихоманка.
І не схоже, щоб у неї були виразки.
Де вона паслася?
Забрела на схід пару днів тому.
Може, щось не те з'їла?
Що це з неї чвиркнуло?
Чи далеко на схід?
Може, дійшла аж до Гордерна.
Ти куди?
До Гордерна день ходи. Можу дійти до сутінок.
Я йду з тобою.
Давай швидше.
Якщо він знайде нас тут, виб'є нам зуби.
Я випадково помітив.
Наступив на ту дошку.
То скажи,
це правда? Про твою маму?
Що правда?
Я чув, Волдреґ застукав її з одним із гостровухих,
позавчора вони туркотіли за його колодязем.
Хто тобі сказав?
Усі кажуть.
Це брехня.
Може, тому й утік твій батько.
Мій батько не тікав.
Тоді що з ним сталося?
Ти й не знаєш, правда?
У того покидька там незліченні скарби.
Ось справжній скарб.
Обережно!
Тікай, швидко.
Вона вийшла за межі мого зору.
Ґаладріель була переконана, що її пошук має тривати.
Ми передбачили, що в такому разі
вона могла б мимоволі зберегти життя тому самому злу, яке хотіла знищити.
Бо той самий вітер, що хоче загасити пожежу,
може роздмухати її ще більше.
Отже, тінь, яку вона шукала…
Думаєш, вона існує?
Не тривож цим свої думки.
Ти вчинив правильно.
Заради Ґаладріель і заради Середзем'я.
Важко зрозуміти, що правильно…
Коли змішуєш дружбу й обов'язок.
Такий тягар тих, хто веде за собою,
і тих, хто хоче вести.
Ґаладріель попливла на захід сонця.
Ми з тобою маємо дивитися в бік нового сходу сонця.
Тому спитаю:
чи знайомий ти з роботою володаря Келебрімбора?
Найвидатнішого ельфійського коваля? Аякже.
Я ще змалку захоплювався його майстерністю. Чому ти питаєш?
Він от-от має взятися за нову справу. Неабиякої важливості.
І ми вирішили, що ти працюватимеш із ним.
Але я дозволю розказати деталі вам, володарю Келебрімборе.
Спершу великі люди, тепер зірки.
Розплющені очі, коли мали б спати.
Майже ніби…
Ніби вони щось видивляються.
Що видивляються?
Як би тебе насварити, якщо пхатимеш свого носа.
Що там? Що ти бачиш?
Еланор Брандіфут з носом, як у батька,
якого вона вічно всюди пхає,
ти надто допитлива й нав'язлива як на природженого хутронога.
Ти впевнена, що не є почасти білкою?
Седоку. Прошу.
Скажи мені.
Небо дивне.
Дивне…
Чим воно дивне?
Норі! Ти взяла жир?
Уже йду.
Чи добре ти знаєш мешканців Гордерна?
Сподіваюся, що дуже добре. Я звідти родом.
А що?
Люди Гордерна були відомі надзвичайною силою
відданості Морґоту.
Що ти оце сказав?
Правду.
Ти говориш про моїх друзів.
Близьких родичів, я їх знаю. Там є й хороші.
Тому я тут із тобою.
Замість Сторожі.
Бронвін.
Ти єдина, чий добрий дотик я знав за весь свій час у цьому краї.
Гордерн.
ПІВДЕННІ ЗЕМЛІ
СЕРЕДЗЕМ'Я
ЗАХІДНІ МОРЯ
А знаєш, чому корабель плаває, а камінь - ні?
Ґаладріель.
Дай мені руку.
Але іноді світло не менш яскраво сяє
у відбитках води, так само, як у небі.
Як мені знати, за яким світлом іти?
Інколи ми не можемо взнати,
доки не торкнемося темряви.
Ґаладріель!
Переклад: Владислава Бурмістрова
Творчий керівник Дмитро Восколович