Moj brat je dal življenje v lovu na Saurona.
Njegova naloga je sedaj moja.
Poveljnica Galadriel.
Ta četa vam je sledila na sam konec sveta.
Več let je že, odkar so opazili zadnjega orka.
Sam obstoj te oznake dokazuje, da je Sauron pobegnil.
Vprašanje se glasi, kam točno?
Zla ni več. –Zakaj potem ni izginil tu?
Tem junakom bo omogočen prehod čez morje
da bodo živeli za večne čase.
Dovolj dolgo si se borila, Galadriel.
Umakni meč.
Brez njega, kaj bom postala?
Ali si seznanjen z delom velikaša Celebrimborja?
Eden najboljših vilinskih kovcev, seveda.
Kaj eden od njih počne tu?
Nekakšno bolezen ima.
Kje se je pasla? –Pred nekaj dnevi je zašla na vzhod.
Kako daleč na vzhod? –Hordern.
Se nikoli nisi spraševala ...
Kaj je še tam zunaj? Onkraj našega potepanja.
Nihče ne zaide s poti in nihče ne hodi sam.
Nebo je čudno.
GOSPODAR PRSTANOV: PRSTANI MOČI
Nori! –Popi!
So se ti snela kolesa v glavi? Spravi se od tam!
Ne bi se smela tako potikati za drugimi.
Ti pa ne bi smela biti tu.
Ni vroče. –Prav, ni vroče.
Kar pa ne spremeni dejstva, da je tam velikan.
Spet dela ta obraz. Nikar s tem obrazom, Nori!
Nori!
Nori, nikar!
Mrtev je! Pridi!
Ne!
Kaj ...
Mama te bo ubila.
Ne boš ji povedala, jaz pa tudi ne. Hitro sem.
Ne moreva ga tako pustiti, da ga dobijo volkovi. –In?
In midve nisva takšni. –Ti nisi takšna.
Ne morem ga sama nositi. Mi boš pomagala ali ne?
Ne. –Popi!
In kako bi midve lahko nosili velikana?
Morala je pasti zvezda.
In to velika.
Koliko znamenj še potrebuješ?
Če se vpraša mene, moramo še ta trenutek razdreti tabor.
Kaj pa fest? –Nikar se še prenaglimo.
Varnejši smo v taboru kot pa zunaj.
Toda obe imejta oči na preži.
Malina ima prav. –Ja.
To ne obeta nič dobrega.
Zdaj pa se odpravita, gremo!
V redu! –Gremo, pohitita.
Poglej ga. Precej ogromen je.
Mora biti ... –Noben trol ni.
V redu, brihtonoga. Kaj pa je potem?
Mogoče je iz velikega naroda. –Človek?
Niti slučajno. Zmečkalo bi ga.
Mogoče vilin?
Napačna ušesa. Pa še lep ni.
Da ne omenjam, da vilini ne padajo z neba.
Nihče ne, kolikor vem. –On je.
Sploh kaj vlečeš? –Seveda vlečem!
Močneje povleci!
To je že smešno. Nikoli ne bo šel v tisti stari voz.
Samo za eno noč je.
Zjutraj mu bomo dali nekaj hrane in ga poslali na pot.
Na katero pot? –To je težava za jutri.
To ni nobena dogodivščina. –Kaj naj bi to pomenilo?
Nisem iskala tega. –Stran pa tudi nisi šla.
Ker ne morem. –Ker nočeš!
Ta neznanec ni človek, vilin
ali nek mladič orla z zlomljenim krilom.
Samo enkrat je bilo. –Nekaj drugega je!
Mogoče je nekaj nevarnega.
Zdaj pa že zveniš kot Malina in njeni sestri. –Ne samo one.
Če kdo izve, da sva pomagali neznancu
in če se naslednje tri letine zgodi karkoli slabega,
bo najina krivda.
Če bo megla trajala malce predolgo ali pa se kolo zagozdilo v blatu ...
Ljube koze!
Hitro, preden se zaleti! –Torej ti je zdaj do njega?
Ne! Samokolnica, ni moja!
Zakaj počneš to, Nori?
Zdi se mi, kot da je moja odgovornost.
Tako se ti zdi pri vsakomur. –Ne.
Ta je drugačen.
Kjerkoli bi lahko pristal, pa je pristal tu.
Vem, da zveni čudno,
ampak nekako vem, da je pomemben.
Kot da se je to zgodilo z razlogom.
Kot da mi ga je bilo usojeno najti. Meni.
Ne morem odkorakati od tega. Ne, dokler ni na varnem.
Lahko ti?
Prav. Nikomur ne bom povedala.
Hvala ti.
Kaj sploh jedo velikani?
Upam, da ne brkonoge.
Samo tiste, ki ne znajo držati skrivnosti.
Zemlja je razkosana z razpokami.
Kot pri tresenju tal.
Nobenih umrlih.
Nobenih ranjencev.
Mogoče so se vsi razbežali.
Mogoče.
To je bil Ciaranov dom.
In Hanin. Njegova žena je bila Hana.
Tole ni bilo tresenje tal. Nekdo je izkopal ta prehod.
Nekaj.
Ljudje niso storili tega.
Pojdi, opozori svoj narod.
Ne greš z mano?
Slediti moram prehodu. Na drugo stran.
Ne veš, kaj je spodaj. –Ravno zato moram iti.
EREGION Kraljestvo vilinskih kovcev
Feanorovo kladivo.
Orodje, ki je kovalo Silmarile.
Dragulji, ki vsebujejo samo svetlobo Valinorja.
Nenavadno, kajne?
Kako je lahko en predmet odgovoren za ustvarjanje tolikšne lepote ...
in toliko bolečin.
Resnično ustvarjanje zahteva žrtvovanje.
Pravijo, da so se Morgothu zdeli Silmarili tako lepi,
da potem, ko jih je ukradel,
več tednov ni mogel nič drugega, kot strmeti v njihove globine.
Šele ko je ena od njegovih solz padla na dragulje
in je bil primoran k soočenju odseva lastnega zla,
ko se je sanjarjenje končno prekinilo.
Od tistega trenutka ni več pogledal njihove svetlobe.
Feanorjevo delo je skoraj spreobrnilo srce samega Velikega sovraga.
Kaj je ruda sploh kdaj dosegla?
Meni je spreobrnilo srce, velikaš moj.
Srca mnogih vilinov.
Toda prizadevam si veliko več od tega.
Pred davnimi časi je naša vrsta na te obale prinesla vojno.
Želim jih napolniti z lepoto.
Prerasti onkraj ubogega draguljarstva
in si izmisliti nekaj resnične moči.
Kaj pa si prizadevate ustvariti?
"Kaj" je samo lesk na daljnem obzorju.
V Eregion si prišel, da mi pomagaš doseči "kako".
Stolp?
Takšnega, ki bi lahko vseboval kovačnico,
močnejšo od vseh doslej.
Ki bi bila sposobna roditi plamen, vroč kot zmajev jezik
in čist kot svetloba zvezd.
Stvari, ki bi jih ustvarili, lahko preoblikujejo Srednji svet.
Pri čem nastopi ovira?
Dokončati ga moram do pomladi.
Velikaš moj, to bi zahtevalo ...
Delovno silo, večjo od katere koli doslej.
Véliki kralj je ne more priskrbeti,
zato mi je namesto tega poslal tebe.
Ali ste razmišljali o iskanju partnerjev zunaj meja našega rodu?
Kako daleč zunaj?
EREGION Kraljestvo vilinskih kovcev
KHAZAD-DUM Kraljestvo škratov
Zavezništvo s škrati bi bil diplomatski dosežek tega veka.
Njihov princ Durin mi je star in drag prijatelj.
Skoraj mi je kot brat. –Slišal sem, da so škratje
v zadnjem času močno razširili svoje dvorane.
Skalo izklešejo ...
s takšnim spoštovanjem kot ga ima nekdo,
ki skrbi za ostarele roditelje. Dolgo jih že želim videti na delu.
Nisem vedel, da jih tako občudujete.
Občudujem vse, ki lahko vidijo v skrivnosti stvari,
ki v preprostem vidijo božanskost,
lepoto, ki še lahko postane.
Mi lahko tvoj prijatelj omogoči dostop do njihovih delavnic?
Kolikor poznam Durina, bo storil veliko več od tega.
Sprejel naju bo odprtih rok,
z ovnovimi rogovi,
z mizami, napolnjenimi s slano svinjino
in s toliko piva, da se lahko napolni Anduin.
Kaj hočeta?
Tu Elrond iz Lindona,
v spremstvu Celebrimborja, vladarja Eregiona.
Prosiva za navzočnost pri princu Durinu.
Ne.
Se opravičujem.
Obvestite gospodarja Durina, da je njegov prijatelj Elrond ...
Njegova sodba je že bila izrečena, vilin.
Ovnovi rogovi?
V redu potem, prijatelj.
Sklicujem se na obred Sigin-tarâg.
Kaj je obred ...
Se vam pridružim v Eregionu. –Zagotovo veš, kaj počneš?
Velikaš Celebrimbor, zaupajte mi.
Vi ste mojster svoje obrti, prijatelj.
Dovolite mi nekaj dni, da delam na svoji.
Moja Elmendea ...
Khazad! –Dum!
Srce mi prepeva, ko te vidim ...
Vilin Elrond se sklicuje na obred Sigin-tarâg.
Škratov preizkus vzdržljivosti, ki ga je oblikoval sam Aulë.
Ko enkrat dvigneva kladiva,
bova lomila velike kamne,
dokler eden od naju ne bo mogel več lomiti.
Če bi vilinec izgubil,
bo izgnan iz vseh škratovskih dežel.
Za vekomaj!
Ali vilin razume?
Vilin razume.
V malo verjetnem primeru, da zmaga vilin ...
mu podarimo eno samo dobroto. Če pa izgubi ...
Izgnan. Ja, razumem.
Pričniva!
Durin!
Pa dajva, vilin.
Ahoj?
Čakaj!
Čakaj, jaz sem! Nehaj!
Čakaj!
Sinoči sem ti pomagala. Spomniš se me, ne?
Ne?
V redu.
Kaj praviš na to? Jaz ne bom škodila tebi.
Ti ne boš škodil meni. Velja?
Za začetek bo, kajne?
Zdaj pa lepo po vrsti. Oče vedno pravi:
"Brkonog brez manir gre v življenju tako daleč
kot kvadratasto kolo."
Jaz sem Nori.
Jaz ...
Ne, jaz sem Nori.
Jaz sem Nori.
Pa tvoje ime?
Ne spomniš se, kajne?
Najbrž si res padel precej daleč.
Vsakršna glava bi bila malce zmedena.
Sama sem enkrat padla z drevesa.
Ves teden sem jagodičevju pravila prašičevje.
Si lahko misliš? Prašičevje?
Hrana je.
Saj jedo tam, od koder si, ne?
Seveda jedo, Nori. Kakšno bedasto vprašanje.
Ne, tega ne jéš ...
Largo!
Pusti ga, Malina. Zakaj sama ne pomagaš?
Saj pomagam s tem, ko prosim za pomoč njega.
Nehaj že s kolesi in nam priskoči na pomoč.
Mislim, da se je Nori veselila, da bo pomagala pri tem.
Nori?
Od kod sploh si?
Kam spadaš? Kje so ostali?
Saj veš, tvoj rod. Kot si ti.
Sploh je še kdo?
Pa se dviga!
Dajmo, korenjak.
Postavite ga, pobje!
Kaj je to?
Ali gre za nekakšen zemljevid?
Dajmo, pobje.
Ni naravnost.
Mana ...
Videti je le kot kup črt in zank.
Ne razumem. –Mana!
Poskušam ti pomagati, ampak ...
Samo brkonoga sem!
Nori!
Prijateljica.
Samo prijateljica.
Nori.
Za tvojega očeta gre.
Pa je res borovnica.
Nori, v redu sem.
Spodrsnilo mi je na mokri travi. Samo izvin je.
Ničesar ni za ...
Mami ... –Pozabi. –Morala bi biti tu.
Zdaj si tu. Pojdi mi po mrzlo vodo in nekaj soli.
Kako slabo je? Ali se lahko seli?
Videl si ga. Na tisto nogo ne bi mogel dati niti lista.
Kaj šele, da vleče voz. –Briga se zase, Malina.
Tukaj!
Pridi. Bližje.
Kaj se greš? –Ne bom je pustila v morju.
Torej boš z njo delila svoj obrok?
Plima usode teče. –Bom, če nihče drug ne bo.
Tvoja je morda svetla ali pa ne.
Zavrnite ji vkrcanje in bo njena smrt na naših rokah.
Ni te ravno motilo, ko smo razpravljali glede Dobleve smrti.
Krutost ne bo naša rešitev.
Ne prinašaj je gor.
Potegni jo gor.
Ne.
Najprej odgovori.
Zakaj si tu zunaj?
Ločila sem se od svoje ladje.
Napadeni?
Torej ga nisi videla?
Videla kaj?
Kača.
Pred dvema tednoma smo odpluli ... –Ji moramo vse povedati?
Zakaj ne? Ti izgleda nevarna?
Videz lahko vara.
Vilinka! –Odstranite svojo roko, gospod.
Lažnivka.
Rešeni smo. Poglejte! –Pohitite!
Poglejte! Tukaj smo! Pomagajte!
Pohitite, pomagajte mi narediti baklo!
Počakajte, dokler ne vidimo jader.
Korzarji prežijo po teh vodah. Ali hočete, da vas žive odrejo?
To že ni ladja korzarjev.
To je naša ladja.
Kač!
Ostanite pri miru!
Vilinka ga je vodila do nas!
Prihaja!
Pomagajte!
Kako ti pravijo?
Galadriel.
Jaz sem Halbrand.
Kam sva namenjena?
To!
Durin!
Pes lahko laja na luno.
Vendar je ne more spraviti dol.
Lahko odideš.
Morda bi me njegovo vladarstvo pripravljeno pospremiti do izhoda?
Z veseljem.
Izjemno. Niti sanjalo se mi ni,
da se je tvoje mesto tako spremenilo.
20 let naredi to.
Samo 20 je minilo?
Moraš mi povedati svojo skrivnost.
Naše skrivnosti so naše.
Durin, sem te užalil? –Za to bi rabila daljše dvigalo.
Če me želiš nagnati brez pojasnila, je to tvoja izbira.
Vsekakor je.
Toda preden zapraviš najboljšo priložnost,
ki jo je imel kateri koli škratji princ v generaciji
lahko vsaj prisluhneš mojemu predlogu.
Pa je tu. Resnični razlog tvojega obiska. Nekaj hočeš.
Pripotoval sem, da vidim svojega prijatelja, ki sem ga pogrešal.
Pogrešal? Zamudil si mojo poroko.
Rojstvo mojih otrok, dveh otrok!
Ne moreš kar vdreti v mojo goro
in zahtevati, da te sprejmem odprtih rok.
Ne moreš zahtevati tistega, kar si zavrgel.
Zvrgel? Durin ... –20 let je morda za vilina malo.
Ampak jaz sem medtem preživel večino življenja.
Življenja, ki si ga zamudil.
Kaj imaš reči glede tega ...
"prijatelj"?
Čestitke.
Glede žene, otrok.
Upam, da mi boš lahko odpustil.
Prav tako pa bi se rad opravičil tvoji družini.
Eno opravičilo Disi in greš.
Nobenega spoznavanja.
Brez obujanja spominov na preteklost.
In vsekakor brez ostajanja na večerji.
Razumem.
Pri Aulövi bradi!
Saj to ne more biti Elrond, kajne?
Bojim se, da sem, gospa.
Durin mi ni povedal, da prideš.
Durin ni vedel.
Brezbrižen sem bil, ker vas nisem obiskal prej.
Napaka, zaradi katere sem tu, da ponižno prosim odpuščanja.
Ostal boš na večerji. –Odhaja.
Ostal bo. –Odhaja. –Ostal bo.
Rekel sem vama, da se držita stran od mojih glav!
In jaz sem malima pošastma rekla, da ostaneta v postelji.
Dajta, no! Gerda! Gamli!
Pohitita že!
Počuti se domače, prosim.
Toda ne preveč domače.
Gamli, prosim. –Oba gresta v rudnike soli!
Kjer je jamskih trolov in stalagmitnih pajkov v izobilju!
Kako sta se prvič spoznala?
Odmevala sem sveže odprto sobano,
precej prepričana, da smo na znatnem nahajališču srebra.
"Odmevala?" Nisem še slišal za odmevanje.
Takrat pojemo kamnu.
Veš, gora je kot oseba.
Gre za dolgo in nenehno spreminjajočo se zgodbo,
sestavljeno iz nešteto majhnih delov.
Zemlja in ruda, zrak in voda.
Zapoj ji pravilno in bo vsak od teh delov vrnil nazaj tvojo pesem.
Pove ti svojo zgodbo, pokaže, kaj ima morda skrito.
Kjer kopati, kje imeti predor.
In kje pustiti goro nedotaknjeno.
Prekrasna tradicija.
Kakorkoli že, razpakirali smo svoja orodja,
nakar moja ekipa utihne.
Potem pa zagledam našega princa.
Prišel nas je preverit.
Kar je daleč pod njegovimi pristojnostmi.
Sprva se mi je zdelo, da je samo radoveden.
Seveda, dokler se ni prikazal pri naslednjem orisu.
In potem pri naslednjem in naslednjem.
Vedno je imel talent za prežanje.
Tedne je trajalo, preden se je opogumil
in mi pravilno dvoril. –Največ dva tedna.
Pet jih je minilo. –Lažeš.
Laže.
Zdaj morda igra nedostopno,
toda od trenutka, ko sva se srečala,
je bila kot do ušes zaljubljena deklica.
Vsekakor sta srečen par.
Moral bi biti na poroki.
Dovolj.
Tvoj prijatelj je zdaj tu.
Se res ne moreva veseliti tega?
Saj ni tu zaradi naju.
Njegov kralj ga je poslal sem, da vzame, kar je našega.
Nasprotno.
Prihod v Khazad-dum je bila moja zamisel.
In prosil sem samo, da mi prisluhneš.
Tako se začne.
In prav kmalu se konča s prsti v najinih očeh.
Vilin za vilina, ne? –Je bilo kdaj med nama tako?
Ne vem! Je bilo? –Pri Aulôvi bradi!
Ne moreš najti način, da popraviš to?
Vidim, da sta posadila sadiko.
Posadila, vzgojila.
Obnaša se kot najin tretji otrok.
Za kakšno drevo sploh gre?
Sadika našega Velikega drevesa v Lindonu.
Sam simbol moči in vitalnosti našega ljudstva.
Nekateri so ga imeli za tepca,
ker je verjel, da bo raslo v takšni temi.
Kjer je ljubezen, nikoli ni zares temno.
Kako ne bi raslo v domu, kot je vajin?
Saj že ne odhajaš?
Bojim se, da sem že prekoračil dobrodošlico.
Hvala ti, Disa, za gostoljubje.
Durin.
Stoj, usedi se.
Prosim, ne želim se vsiljevati. –Rekel sem, da se usedi.
Si prepričan? –Ne. In še vedno sem jezen.
Povej mi o kraljevem predlogu, da se odločim,
če ga predstavim očetu
ali pa ga zavržem v najbližjo jamo za žlindro.
Ni ti treba držati razdalje.
Preprosto se sprašujem, kakšen človek
bi tako zlahka prepustil svoje sopotnike smrti.
Takšen, ki zna preživeti.
Zakaj bi bil del večje tarče?
Še vedno si tarča.
Dvomim, da bova na varnem, dokler ne doseževa kopnega.
Sumim, da iskanje varnosti ne bo tako enostavno.
Vsaj ne zate.
"Ločila" od svoje ladje?
Resno?
Dezerterka si, kajne? –Ti izgledam kot dezerterka?
Ne izgledaš mi kot nekdo,
ki se mu stvari zgodijo po naključju.
Kar pomeni, da bežiš.
Ali naproti ali od nečesa, se še nisem odločil.
Dolžnost je zahtevala, da se vrnem v Srednji svet.
To je vse, kar moraš vedeti.
Pomemben vilinski posel, brez dvoma.
Kaj so ti vilini kdaj naredili?
Nas kriviš, ker si nasedel tu?
Z mojega vidika me niso iz domovine pregnali vilini.
Orki so me.
Tvoj dom. Kje je bil?
Komu mar?
Zdaj je tako v pepelu.
Nekaj vem o bolečini, ki jo nosiš.
Žalujem zate.
Za tiste, ki si jih izgubil.
Kar imaš okoli vratu.
Je bil to znak kralja vašega ljudstva?
Moje ljudstvo nima kralja. –A če bi ga imelo,
kje bi lahko našli to kraljestvo? –Zakaj?
Kaj če bi ti rekla, da vam ga lahko povrnemo?
Bojim se, da ti manjka vojska. –Vojsko prepusti meni.
Zakaj se izmikaš vprašanju? –Zakaj si obtičala v morju?
Ker sem se raje kot počivati v slavi
odločila poiskati sovražnika, ki je odgovoren za tvoje trpljenje.
Glej, vilinka. Nisi ti povzročila mojega trpljenja
in ne moreš popraviti tega.
Ne glede, kako močna je tvoja volja.
Ali ponos.
Zato opusti to.
Tega sovraga lovim že
od preden je prvi sončni vzhod okrvavil nebo.
Trajalo bi dlje od tvojega življenja,
da sploh omenim vsa imena tistih, ki so mi jih vzeli.
Zato, da opustim to, ni izbira.
Končno, nekaj iskrenosti.
Če želiš poklati orke in poravnati dolgove,
je to tvoja stvar. Toda ne prikazuj ga kot junaštvo.
Mi boš povedal, kje je sovražnik ali ne?
Južne dežele.
Vedeti moram, koliko je bilo sovražnikov,
pod čigavim praporom so korakali
in odpeljal me boš na njihovo zadnjo poznano nahajališče.
Svoje načrte imam, vilinka.
Pripravi se.
Pazi malo! –Počasi.
Kako to misliš, da ni bilo umrlih?
Pravim, da je bila celotna vas prazna.
Kot da so tla pogoltnila Hordernovo ljudstvo kot muhe.
Tukajšnja tla so razdražena. Vedno so bila.
In jezero Krivoprstnik vedno pronica hlape.
Videla sem predor. Kopano globoko in skrbno.
S strani česa, ne vem, ampak so kopali proti nam.
Povem vam, tukaj ostajamo na lastno nevarnost.
Moramo zaokrožiti besedo. –Ne!
Ne bom imel teh govoric, Bronwyn.
Videl sem manj nevarne plazove kot svojeglav jezik,
ki je brez dokazov ali teže. Samo to je.
Waldreg, povsem sami smo.
Ostirith je prazen. Stražni stolp je zapuščen.
Ja, vem. Ne mislim vabiti nazaj vilinov zaradi neke vrtače.
Da jih ni več, je pravo olajšanje. Vsaj za večino izmed nas.
Presnete miši.
Butaste, preklemane miši!
Theo?
Theo, kaj je narobe? Kaj se je zgodilo?
Pojdi po pomoč.
Theo, teci!
Stoj!
Če si kdo izmed vas želi živeti,
se ob prvem svitu odpravimo proti vilinskemu stolpu.
Privezati morava čoln! Razpada!
Veter je premočan. –Zgrabi vrv!
Pridi! Daj mi svojo roko!
Priveži se name!
Pridi! Daj mi svojo roko!
Ahoj? Jaz sem. Nori.
Veš, naslednja selitev je že čez nekaj dni
in vse je izginilo.
Vse je na glavo.
Želela sem ti pomagati.
Mislila sem, da ti lahko, vendar mi je žal.
To je svetilka. Uporabljamo kresničke.
Kaj jim pravi?
Ne govorim kresniščine.
Zvezde so.
Nekakšno ozvezdje.
Prav, zvezde so. Kaj to pomeni?
Tako mu pomagava.
Želi, da mu pomagava poiskati tiste zvezde.
To je to, kajne?
Ni tako?
Še nikoli nisem videla teh zvezd.
Vendar se mi kar svita, kje jih lahko poiščem.
Nori?
Prepričan sem. Ne ve.
Mogoče.
Mogoče pa.
V svojem granitu si vedno imel peščenjak,
ko se je šlo za viline.
Povej mi, se ti ne zdi naključje,
da je vilin kar pristal na našem pragu? Zdaj?
Elronda poznam že pol stoletja, oče.
Začutil bi, če bi mi kaj prikrival.
Mogoče je on začutil, da ti prikrivaš nekaj.
Preveč pripisuješ njihovemu rodu.
Mi smo tisti, ki držimo dolg konec kladiva.
Ja, za zdaj.
Elrond je prijatelj. Zaupam mu.
Med kladivom in skalo ne more biti zaupanja.
Sčasoma se mora eno ali drugo zagotovo zlomiti.
Theo!
Pripravljen?
Ja, mati. Pripravljen sem.
Prevedel: denycare