Res no és maligne, al principi.
Aquí.
Hi hagué un temps que el món era tan jove
que encara no havia vist cap albada.
Però malgrat tot hi havia llum.
Què? Ja l'has acabat?
No t'ho creus ni tu, que aquesta andròmina surarà.
És que no surarà.
Es posarà a navegar.
Para!
No, prou!
Prou, que el trencareu!
Prou! No!
-Vinga! -Prou, que l'esteu trencant!
Ja t'he dit que no suraria.
Deixa'm anar!
Tornes a perdre l'equilibri, Galadriel?
Era un bon vaixell, germana.
L'he fet com em vas ensenyar.
Saps per què un vaixell sura i una pedra no?
Perquè la pedra només sap mirar cap avalll.
La foscor de l'aigua és vasta i irresistible.
El vaixell també la percep,
en el seu esforç constant per dominar-lo i atreure'l cap al fons.
Però el vaixell té un secret:
al contrari que la pedra, no mira cap avall, sinó cap amunt.
Vers la llum que el guia
i que murmura prodigis fora de l'abast de la foscor.
Però de vegades la llum brilla igual
reflectida a l'aigua que quan la veus al cel.
Costa saber quan mires amunt i quan mires avall.
Com puc saber quina llum he de seguir?
Però això sembla molt senzill.
Les més grans veritats sovint ho són.
Però has d'aprendre a distingir-les.
No sempre seré al teu costat per explicar-te-les.
Ah, no?
Vine. La mare i el pare ens esperen.
No teníem cap mot per esmentar la mort,
puix crèiem que la nostra joia seria eterna.
Ens pensàvem que la nostra llum no minvaria mai.
Per això, quan el Gran Enemic, Mórgoth,
destruí la llum de la nostra llar…
ens hi enfrontàrem.
I una legió d'elfs anà a la guerra.
Deixàrem Vàlinor, la nostra llar, i viatjàrem a un regne llunyà.
LES MARS DIVISÒRIES
Un regne ple de perills desconeguts i innombrables criatures estranyes.
Un lloc anomenat la Terra Mitjana.
Valaron kalanen!
Firuvantë!
Deien que aviat s'acabaria,
però la guerra assolà la Terra Mitjana.
I s'estengué durant segles.
Aleshores ja havíem après massa paraules per designar la mort.
Finalment, Mórgoth seria derrotat,
però no sense un gran pesar.
Puix els seus orcs s''escamparen per cada racó de la Terra Mitjana,
i es multiplicaren encara més
sota les ordres del seu més devot servent:
un fetiller astut i cruel.
L'anomenaven Sàuron.
El meu germà jurà cercar-lo i destruir-lo.
Però en Sàuron el trobà abans
i li marcà la carn amb un símbol.
Ni els més savis saberen desxifrar-lo.
I allà, en la foscor,
el seu jurament esdevingué el meu.
I començàrem la caça.
Cercàrem en Sàuron fins als confins de la terra.
Però el rastre s'anà esvaint.
Un any deixà pas a un altre any.
Un segle deixà pas a un altre segle.
I, per molts elfs, el dolor d'aquells dies
s'anà esllanguint de la raó i a la memòria.
Cada cop foren més
els que creien que en Sàuron era tan sols un mal record,
FORODWAITH L'erm del nord
i que l'amenaça, per fi, s'havia acabat.
Tant de bo jo hagués pogut fer com ells.
Comandant Galàdriel.
Aquesta companyia t'ha seguit fins als confins del món,
però ningú hagi cercat aquest darrer baluard
ha trobat mai res.
Han passat anys des que fou vist l'últim orc.
I si els altres comandants tenen raó i el nostre enemic ja no existeix?
S'acosta la nit.
Quant pot durar, la carn, amb vida, allà on ni la llum gosa endinsar-se?
Potser seria més prudent acampar aquí
i demà iniciar el retorn cap a casa.
Ens quedarem sense llum.
Comandant, espera!
No. Hem de continuar.
Galàdriel, para!
Aquí no hi ha res. Ja hauríem d'haver arribat.
Ja hem arribat.
És aquí.
Aquí es reuniren els orcs quan caigué en Mórgoth.
En devien fugir molts més dels que ens imaginàvem.
La mà m'ha quedat balba.
No.
Tal és la maldat d'aquest lloc que les torxes no escalfen.
Per aquí.
Com n'esteu tan segura?
Per què fi fa més fred.
Això és una porta tapiada.
Ensorreu-la.
Quina bruixeria és, aquesta?
Aquests orcs experimentaven amb els poders del món ocult.
Una mena de fetilleria antiga.
Però amb quin propòsit?
Això ja s'ha perdut en el passat.
Del que passà aquí, ja en fa molts anys.
Aigua.
Ni la roca pot amagar la marca
d'aquell la mà del qual és flama viva.
Va ser aquí.
En Sàuron va ser aquí.
Digues que descansin mentre puguin.
Partim a l'alba. Continuarem la cerca més cap al nord.
Més cap al nord?
Aquesta marca era un senyal per als orcs.
La vaig veure per últim cop en el meu germà.
Hem de seguir-la.
La marca té segles d'antiguitat.
Qui la deixà podria ser mort.
O a l'aguait, enfortint-se,
perfeccionant les seves arts fosques.
Hauríem d'haver tornat fa mesos.
Primer hauríem de tornar a casa per demanar el consell del Rei Suprem.
Et prometo que ni una ànima d'aquesta companyia
desitja tornar a casa més que jo.
Encara sento la llum dels Arbres al rostre.
Encara la veig.
Però fins que no estiguem segurs
que hem esborrat fins al darrer vestigi de l'enemic…
seré incapaç de tornar.
Trol de les neus!
No hi hauríem d'haver entrat.
Marcarem aviat.
Ja he donat l'ordre.
Marxarem amb la primera llum.
Doncs hauràs de marxar sola.
EL SENYOR DELS ANELLS: ELS ANELLS DE PODER
RHOVANION Les terres salvatges a l'est de l'Anduin
Aquí passa alguna cosa. No hi ha caça.
Hi ha llops a cada matoll.
No et sembla ni una mica estrany?
El món és estrany.
Si em deixés marejar per això,
no m'aixecaria mai del tamboret.
Ep!
No t'aturis.
Per què?
Semblava un teixó. O potser una guineu.
Més aviat un peupilós.
Un peupilós?
No esperi's veure'n cap,
però si en veus un, ves amb compte.
Són criatures perilloses.
T'ho inventes.
Vinga, no t'aturis.
Mirem d'arribar al llac abans que no es posi el sol.
És segur.
Nori!
Viatgers? En aquesta època de l'any?
-És un presagi, feu-me cas. -Un mal presagi.
-Dels pitjors. -Tranquil·la, Malva.
El darrer cop que va passar, vam tenir la Gran Glaçada.
I recordo perfectament la cruesa d'aquella estació.
Probablement s'han perdut. Segur que ha estat això.
Que després no sopes.
Els he buscat pertot arreu.
Els petitons no han tornat.
No els passarà res, Nesti.
Són amb la Nori. Ja la coneixes.
Sí. I tant.
Podem tornar ja?
Aquí fora ens podríem morir de 110 coses.
O 111, si comptes morir-te de preocupació.
Saps que no ens deixen allunyar-nos tant.
Si deixéssim de fer tot el que ens diuen,
no faríem pràcticament res.
Jo primer!
Au, va. Compte amb el toll.
Compte amb el cap.
Per aquí!
Nori!
Jo t'ajudo.
No…
Nori!
Fantàstic.
Au, va.
Ja podem tornar?
-Si encara no ho has vist. -Què no he vist?
Aquest seria un bon amagatall per a un trol.
Gran glòria i esplendor.
Nori!
He trobat una cosa.
Hi ha alguna cosa al fang.
Què és?
Sembla una petjada.
Un gos.
Ja saps que als gossets els encanten les baies.
Llavors es menjarà les nostres?
Si no ens veu, segur que no.
Ei. De dos en dos i de la maneta. Marxem.
-Per què tens tanta pressa? -Un llop.
Ja l'heu sentit. Marxem.
Som-hi. Vinga.
El primer que arribi s'enduu un pastís de premi.
Som-hi. Anem fins a la tanca.
Recordeu: si algú us pregunta, hem anat a caçar cargols.
"I Palannúmen. I Alfirimë Nóri.
"Na metta avantë...
"Casa.
"Han passat segles sotjant cingles i esvorancs,
"foragitant els darrers vestigis del nostre enemic,
"com una pluja primaveral que rega els ossos....
"d'un animal mort."
"com una pluja primaveral que rega els ossos...."
Herald Élrond.
Per fi.
Com si desitgés no ser trobat.
Quines noves hi ha?
El Consell us comunica
que no podreu assistir a la pròxima sessió.
Només senyors elfs.
Alguna cosa més?
Sí. Ha arribat la vostra amiga.
Ja ha arribat? Per què no m'ho has dit?
Per la cerimònia.
LINDON Capital dels elfs antics
Galàdriel.
Élrond.
Lindon t'acull de bon grat.
De bon grat em sento acollida.
Pel que tinc entès, quan creues, se sent una cançó.
Una que tots portem a la memòria.
T'envolta una llum
més embriagadora que cap altra sensació de la Terra Mitjana.
Quan era una nena, no coneixia cap altra sensació.
I mira ara:
Comandant dels exèrcits del nord, guerrera dels erms.
En part esperava que arribessis coberta d'engrut i fang.
Aquesta vegada, més aviat de gel i sang de trol.
I sense exèrcit.
Explica-m'ho tot.
L'existència de la marca demostra que en Sàuron escapà.
Encara ronda.
La qüestió és on.
Vull sol·licitar una nova companyia al rei.
-Si em concedeix prou… -Però acabes d'arribar.
Cal que ja parlis de tornar a partir?
Saps molt bé per què cal.
Ja tindrem temps suficient per discutir afers oficials.
Vull que em parlis de tu,
del teu esgarrifós viatge.
Per què, Élrond?
Veig que estàs fet tot un polític.
Fas que soni malament.
No soc una cortesana que es deixi apaivagar amb afalacs.
Exigeixo parlar directament amb el rei.
Has parlat amb franquesa
i amb franquesa et responc.
No fou la teva companyia, la que et desobeí,
fores tu, qui desobeí el Rei Suprem,
ignorant tots els límits que t'havien imposat.
En un acte de magnanimitat,
ha triat honrar les teves gestes
i no tenir en compte la teva insolència.
Posa'l a prova de nou
i és possible que sigui menys receptiu del que esperaves.
Penses arranjar una audiència o no?
Si després de la cerimònia així ho desitges encara,
hi pots comptar.
Mira qui torna.
-Com t'ha anat? -Molt i molt bé, pare.
Déu-n'hi-do!
Tot això ho has trobat a la vora del riu?
Que en saps res, dels viatgers?
-Quins viatgers? -Uns caçadors.
N'hi havia dos,
grans com roques.
En aquella cresta.
I m'ho he perdut!
Si no vagaregessis tant lluny de casa, no et perdries res.
Has tornat a la granja vella.
Oi que sí?
Vaig amb compte.
Però els nens no tenen tant de seny.
Perdona, no ho sabia.
Mai venen caçadors abans de la collita.
Ni llops.
Potser és que hi ha problemes al sud.
I què n'has de fer, tu, d'això, Èlanor Brandipeu?
No t'has preguntat mai...
què més hi ha allà fora?
Fins on arriba el riu
o on van els pardals per aprendre els cants de cada primavera?
No puc evitar pensar que el món és ple de meravelles.
Que ni imaginem.
Ja t'ho he dit.
Infinitat de vegades.
Els elfs han de protegir els boscos.
Els nans, les mines. Els homes, els camps de gra.
Fins i tot els arbres tenen cura del sòl on arrelen.
Però els peupilosos som lliures de les preocupacions del vast món.
Som meres ones d'un rierol interminable.
El curs de les estacions ens marca el pas.
Ningú no se surt del camí i ningú no camina sol.
Ens tenim els uns als altres. Estem segurs.
Així és com sobrevivim.
Vinga. Ajuda el teu pare.
Aquest és el teu problema. Una roda hauria de ser rodona.
Aquests guerrers, valerosos com ben pocs,
s'agenollen davant de nosaltres, victoriosos.
Encara que en Mórgoth caigué fa una edat,
hi havia qui temia que un nou mal ressorgís de la seva ombra.
Per això, durant segles,
aquests soldats sotjat cingles i esvorancs,
foragitant els darrers vestigis del nostre enemic,
com una pluja primaveral que rega els ossos d'un animal podrit.
I ara, per fi,
tornen a nosaltres triomfants,
puix han demostrat sense cap mena de dubte
que els dies de guerra s'han acabat.
Avui
comencen els dies de pau.
I, com a mostra de la nostra gratitud,
es concedirà a aquests herois un honor
sense parió en la nostra tradició.
Seran escortats a les Rades Grises
i se'ls concedirà el pas del mar per sojornar eternament
al Reialme Benaventurat, a l'Occident Llunyà.
Les Terres Imperibles de Vàlinor.
Per fi, tornen a casa.
Et penses quedar aquí, esbufegant com un orc?
Diuen que el vi de la victòria és més dolç
pels que l'han fet fermentar en tràngols amargs
No em sento victoriosa.
Et mereixes els honors d'aquest dia.
El teu germà n'estaria orgullós.
Recordo quan varen tallar les primeres.
El semblant d'un caigut, preservat en un ésser viu.
Suposo que una part de mi sempre va creure que reposaria aquí,
amb ells.
Però ara els he d'abandonar.
És un obsequi del teu rei.
Un obsequi que he decidit refusar.
Galàdriel, no…
El meu germà va lliurar la vida per cercar en Sàuron.
La seva tasca ara és meva.
Aniré en cerca de l'enemic que se'ns escapà al nord.
Sola, si cal.
Sí. El segell misteriós.
N'he parlat amb el Rei Suprem.
-I per què…? -Haver vist un segell
no vol dir que siguis a prop de trobar en Sàuron.
S'ha acabat. El mal ja no hi és.
Doncs què ho fa, que encara és aquí dins?
Amb tot el que has suportat,
és natural sentir-te confosa.
Confosa?
Dono gràcies perquè no has conegut el mal com jo.
Però tu no has vist el que jo he vist.
He vist prou coses.
Tu no has vist el que jo he vist.
El mal no descansa, Élrond.
Espera.
I quan ens rendim a la complaença,
ens encega.
Suposem que tot és com tu tems,
i que aquest enemic s'amaga en algun lloc, a l'aguait.
De debò creus que cercar-lo et donarà satisfacció?
Que travessar un orc més amb la teva fulla et portarà la pau?
-Si t'equivoques… -No m'equivoco.
Si t'equivoques,
conduiràs més elfs cap a la mort en terres llunyanes?
Per estar convençuda que has fet prou,
quantes estàtues més afegiries a aquesta sendera?
Ningú en tota la història ha rebutjat la crida.
Potser no tindràs més oportunitats.
Et quedaràs aquí, marginada,
enverinada per somnis i mals auguris.
I creus que a l'Occident m'espera un destí millor?
Amb la cançó escarnint els crits de guerra que sento?
Dius que he aconseguit la victòria sobre els horrors de la Terra Mitjana.
Però permetries que visquessin en mi?
Que me'ls emportés,
imperibles, inalterables, indestructibles,
a la terra de l'eterna primavera?
Només al Reialme Benaventurat
trobaràs el remei per a la teva ferida.
Ves-hi.
Ves-hi i et prometo...
que si tan sols una remor de l'amenaça que perceps resulta ser veritat,
no defalliré fins que hi hagi posat fi.
Ja has lluitat prou, Galadriel.
Deposa l'espasa.
Sense ella, què seré?
El que sempre has estat:
la meva amiga.
LES TERRES DEL SUD Llar dels homes
Bona tarda.
Caraes en tres moviments.
Enverinada, més aviat.
Enverinada? Per qui?
Sembla que el gamarús ploramiques ho ha fet tot sol.
Arondir.
De veritat que ja han passat quinze dies?
Doncs sí.
Doncs aquest cop no tinc gaires novetats.
Un parell d'altercats, algú que feia trampes als daus…
I… Ah, sí!
Es va armar un escàndol martis passat.
Una baralla per una mossa.
Ell tenia l'ull gandul i ella, massa viu, si saps per on vaig.
Et ve de gust una copa, soldat?
El meu pou és teu, com sempre.
I l'enverinament?
Quin enverinament?
El que estàveu comentant.
No…
Del que xerrava ell era d'herba enverinada.
Un viatger deia que se li havia podrit la pastura.
Que només hi creixien males herbes.
I aquest viatger d'on venia?
No ho sé. De l'Est, diria.
I això quin dia fou?
Deixa-ho estar, orelles de tall.
Només és un maleït tros d'herba.
La colla amb la qual ens compareu va desaparèixer fa mil anys.
Quan deixareu estar el passat?
El passat ens acompanya, ens agradi o no.
Un dia, el nostre veritable rei tornarà
i ens alliberarà de l'ofec de les vostres botes punxegudes.
Tranquil. Apaga aquesta ira.
Vinga, noi.
Que volies res més?
Dóna'm la mà.
Llavors d'alfirin.
No he vist aquesta flor des que era un nen.
On les has trobat?
Les vaig bescanviar amb una altra guaridora que estava de pas.
En triturem els pètals per fer un bàlsam.
Els tritureu?
Amb delicadesa.
Vosaltres teniu guaridors?
En tenim,
però en diem "artífexs".
La majoria de les ferides que ens fem es curen per si soles,
així que es dediquen a representar veritats ocultes en forma d'obres d'art,
car la bellesa té el poder de curar l'ànima.
Doncs espero que aquestes flors et semblin belles.
Fins a la propera, doncs.
Soldat.
Alguna novetat?
Res d'extraordinari.
I el pou…
Com ha anat?
N'has tret aigua?
Ens esperen a Ostirith.
T'has plantejat com em perjudicaria a mi
que el Guardià Major descobrís el que fas?
No sé a què et refereixes.
Ja és prou difícil vigilar-los
sense haver d'estar pendent de tu.
O et penses que soc cec?
No. Penso que xerres massa.
I fas pudor de fulles podrides.
No és veritat.
I tant, que sí.
T'ho aviso. Només hi ha dos antecedents a la història
d'elfs i humans que hagin intentat aparellar-se.
I totes dues ocasions acabaren en tragèdia.
Acabaren en mort.
No cal que m'ho recordis.
I per què hi insisteixes?
Dóna'm una raó. Només una.
Arondir! Médhor!
El Rei Suprem ha declarat la fi de la guerra.
S'estan dissolent tots els destacaments.
Partim.
Una darrera mirada?
He passat 79 anys destinat aquí.
Suposo que he acabat per acostumar-m'hi.
Sembla mentida que això fos un munt de terra estèril i de roca.
Ha canviat molt, Guardià Major.
Però els homes que hi viuen, no.
La sang dels que feren costat a Mórgoth encara els enfosqueix les venes.
D'això fa molt temps, Guardià Major.
Què eres, abans de la guerra?
Conreador.
Doncs a casa hi trobaràs molt més del que hi deixares.
Honors, un títol.
Començaràs una nova vida.
Però tingues present, Arondir,
que durant 79 anys has vigilat els homes i dones de Tirharad
no per les accions dels seus avantpassats,
sinó pel que encara són.
I dóna gràcies
per no haver-los de veure mai més.
Compte! És arrel de foc en pols. Fes-ho a poc a poc.
Si vaig més lent, m'hi estaré tot el dia.
Estàs de futris aquest matí.
No he dormit bé. Els ratolins ballen i ballen
-sota el terra. -Una altra vegada?
Des de fa tres nits. Rasquen i graten.
Què hi fa, aquí, un d'ells?
He sentit que partíeu.
I partim.
On és la teva companyia?
Em deuen estar buscant ara mateix.
I què hi fas, a casa meva?
Digues-me el que em vulguis dir.
Ja t'ho he dit.
I més de cent vegades, de moltes maneres menys amb paraules.
Mare.
Un home demana per tu.
Mama.
També guareixes animals?
Li podries donar un cop d'ull?
Pateix una espècie de malaltia.
Quin tipus de malaltia?
No té febre.
I no sembla que tingui cap nafra tampoc.
On ha estat pasturant?
Fa uns dies va anar cap a l'est.
Pot ser el que ha menjat?
Què és això que li ha sortit de dins?
Molt cap a l'est?
Devia anar fins a Hordern.
On vas?
Hordern és a un dia de viatge. Hi arribaré al crepuscle.
Vinc amb tu.
Fes-ne via.
Si ens descobreix, ens farà saltar les dents.
M'hi vaig fixar per casualitat.
En trepitjar una fusta.
Digues.
És veritat? Això de ta mare.
De què parles?
He sentit que en Waldreg la va pescar amb un dels punxons,
molt encaramel·lada a la vora del pou.
Qui t'ho ha dit?
Tothom ho diu.
És mentida.
Potser per això el teu pare va fugir com va fugir.
El meu pare no va fugir.
Doncs què li va passar?
No en tens ni idea, oi?
El molt bandarra té tot un tresor aquí baix.
Aquest és el tresor de debò.
Compte!
Corre, ves-te'n.
Ja és massa lluny del meu abast.
La Galàdriel tenia la certesa que havia de continuar.
Nosaltres preveiérem que, si hagués continuat,
podria haver revifat sense voler el mal mateix que anhelava derrotar.
Puix el vent que procura sufocar un incendi
alhora pot fer que es propagui.
L'ombra que perseguia…
creieu que existeix?
No et sentis culpable per això.
Has fet el correcte,
per la Galàdriel i per la Terra Mitjana.
Costa saber què és correcte…
quan es barreja amistat amb deure.
Aquesta és la càrrega dels dirigents
i d'aquells que aspiren a ser-ho.
La Galàdriel navega cap al crepuscle.
Tu i jo hem de mirar cap a la nova albada.
A propòsit,
coneixes l'obra del Senyor Celebrímbor?
El més gran dels elfs ferrers.
He admirat el seu art des que era petit. Per què ho pregunteu?
Està a punt d'embarcar-se en un nou projecte de singular importància
i hem decidit que treballis amb ell.
Però expliqueu-li els detalls vos mateix, senyor Celebrímbor.
Primer la gent grossa i ara els estels.
Els ulls oberts quan haurien de dormir.
Gairebé com si…
com si estiguessin atents a alguna cosa.
Atents a què?
A una esbroncada, si no deixes de tafanejar.
Què passa? Què hi veus?
Élanor Brandipeu, ets com el teu pare,
sempre ficant el nas als problemes.
Ets massa curiosa i manefla per ser una peupilosa.
N'estàs segura, que no ets mig esquirol?
Sadoc. Sadoc, si us plau.
Explica-m'ho.
El cel està estrany.
Estrany…
Com d'estrany?
Nori! Que tens el greix?
Ara vinc!
Coneixes bé la gent de Hordern?
Espero que sí. És on vaig néixer.
Per què?
La gent de Hordern destacava per servar una forta
lleialtat a Mórgoth.
Què acabes de dir?
La veritat.
Parles d'amics meus.
De parents pròxims. Els conec, són bona gent.
Per això soc aquí amb tu.
I no amb el Guardià Major.
Bronwyn.
La teva tendresa és l'única que he trobat aquí en tot aquest temps.
Hordern.
LES TERRES DEL SUD
LA TERRA MITJANA
LES MARS DIVISÒRIES
Saps per què un vaixell sura i una pedra no?
Galàdriel.
Dóna'm la mà.
Però de vegades la llum brilla igual
reflectida a l'aigua que quan la veus al cel.
Com puc saber quina llum he de seguir?
De vegades no ho podem saber
fins que no hem tocat la foscor.
Galàdriel!
Subtítols: Guillermo Parra
Supervisor creatiu: Roger Peña