Na začetku ni nič hudobno.
Tukaj!
In bil je čas, ko je bil svet tako mlad,
da sočnega vzhoda še ni bilo.
A celo takrat je bila svetloba.
Torej? Je končano?
Še celo ti ne moreš misliti, da bo ta kup ostankov splaval.
Saj ne bo splavala.
Odplula bo.
Nehajte!
Nehajte! Nikar!
Nehajte, uničili jo boste!
Nehajte! Nikar!
Dajte jo! –Nehajte, uničili jo boste!
Sem ti rekel, da ne bo splaval.
Dol z mene!
Si se ponovno spotaknila, Galadriel?
Dobra ladja je bila, sestra.
Naredila sem jo, kot si me naučil.
Veš, zakaj ladja ostane na površju in kamen ne?
Ker kamen vidi samo navzdol.
Temota vode je širna in mikavna.
Tudi ladja čuti temo,
ki si ves čas prizadeva, da jo nadvlada in potegne pod njo.
Toda ladja ima skrivnost.
Kajti za razliko od kamna njen pogled ni usmerjen navzdol,
temveč navzgor.
Usmerjena v svetlobo, ki jo vodi.
Šepeta o veličastnejših stvareh, kot jih je tema kdaj poznala.
Toda včasih se svetloba sveti v odsevu vode
prav tako močno kot se na nebu.
Težko je reči, katera smer je navzgor in katera navzdol.
Kako naj vem, kateri svetlobi naj sledim?
Ampak to se zdi tako preprosto.
Najpomembnejše resnice pogosto so.
Vendar se jih moraš naučiti prepoznati sama.
Ne bom vedno tu, da ti jih povem.
Ne boš?
Pridi. Mama in oče čakata.
Za smrt nismo imeli besede.
Kajti mislili smo, da bo naša radost brezkončna.
Mislili smo, da naša svetloba ne bo nikoli zatemnila.
Kot je veliki sovrag Morgoth
uničil svetlobo našega doma ...
smo se uprli.
In legija vilinov je odkorakala v vojno.
Zapustili smo Valinor, naš dom,
in se odpravili v daljno kraljestvo.
Ki je polna nepopisnih nevarnosti
in nenavadnih bitij, ki jih ni mogoče prešteti.
V kraj, znan kot Srednji svet.
Rekli so, da bo hitro konec.
Toda vojna je Srednji svet pustila v ruševinah.
Ki je trajalo stoletja.
Sedaj smo se naučili veliko besed za smrt.
Na koncu je bil Morgoth poražen.
Vendar ne pred veliko žalostjo.
Kajti njegovi orki so se razširili v vse kotičke Srednjega sveta.
Množili so še kot še nikoli
pod poveljstvom svojega najbolj predanega služabnika,
krutega in pretkanega coprnika.
Poimenovali so ga Sauron.
Moj brat se je zaobljubil, da ga bo poiskal in uničil.
Toda Sauron je našel njega
in njegovo meso ožigosal s simbolom.
Katerega pomena niti naši najmodrejši niso mogli razbrati.
In tam, v temi,
je njegova zaobljuba postala moja.
In tako smo se podali na lov.
Saurona smo lovili na vse konce sveta.
Toda sled se je razčistila.
Minevala so leta.
Minevala so stoletja.
In za mnoge viline je bolečina tistih dni
izginila iz misli in duha.
Vedno več našega rodu
je začelo verjeti, da Sauron je bil le spomin.
In da je grožnje končno bilo konec.
Ko bi le sama bila ena izmed njih.
Poveljnica Galadriel.
Ta četa vam je sledila na sam konec sveta.
Toda nihče, ki si je kdaj drznil iskati to zadnjo trdnjavo,
ni našel ničesar.
Več let je že, odkar so opazili zadnjega orka.
Ali ni mogoče, da imajo drugi poveljniki prav
in našega sovražnika ni več? Noč se bliža.
Kako dolgo lahko živo meso zdrži tam,
kjer se celo sončna svetloba boji stopiti?
Morda bi se bilo modro utaboriti tu.
In jutri pričnemo pot domov.
Tratimo svetlobo.
Poveljnica, čakajte!
Ne! Naprej hodimo!
Galadriel, stojte!
Tukaj ni ničesar. Morali bi že biti tam.
Saj smo tam.
To je to.
Tu so se po Morgothovem porazu zbrali orki.
Pobegniti jih je moralo veliko več kot smo si kdaj koli predstavljali.
Roka je brez občutka.
Ne.
Ta kraj je tako hudoben, da naše bakle ne oddajajo nobene toplote.
Semkaj.
Kako ste lahko tako prepričani?
Hladneje je od ostalih.
Vrata so bila zasuta tu.
Porušite to.
Kakšna hudobija je to?
Ti orki so se vmešavali v moči nevidnega sveta.
Nekakšna stara temna coprnija.
Toda s kakšnim namenom?
Vsekakor se je izgubilo skozi leta.
Karkoli se je zgodilo tu, je že dolgo tega.
Vodo.
Niti kamen ne more skriti znamenja tistega,
čigar roka je neugasli plamen.
Tukaj je bil.
Sauron je bil tu.
Naj ostali počivajo, dokler lahko.
Ob sončnem vzhodu odrinemo. Iskanje bomo nadaljevali severneje.
Severneje? –To znamenje je tu kot sled, kateri sledijo orki.
To sem nazadnje videla na svojem bratu.
Slediti mu moramo.
Znamenje je staro že več stoletij.
Kdorkoli ga je zapustil, je morda že dolgo mrtev.
Ali čaka, zbira moči,
izpopolnjuje kakršno koli temno magijo, ki se mu je tukaj izmikala.
Že pred meseci smo presegli svoje ukaze.
Vsekakor se moramo najprej vrniti domov,
da se posvetujemo z vélikim kraljem.
Obljubim ti, da v naši četi ni žive duše,
ki bi hrepenel po domu bolj kot jaz.
Še vedno na obrazu čutim svetlobo dreves.
Še vedno jo vidim.
In dokler ne bomo prepričani,
da je za našim sovražnikom uničena vsaka sled ...
se ne morem nikoli vrniti.
Snežni trol!
Nikoli ne bi smeli priti sem.
Kmalu odidemo.
Dan je bil ukaz.
Odrinemo ob prvem svitu.
Potem boste to storili sami.
GOSPODAR PRSTANOV: PRSTANI MOČI
RHOVANION vzhodno Divjišče Anduina
Nekaj je nekaj narobe. Nič za loviti.
Volkovi v vsaki goščavi.
Se ti ne zdi vsaj malo čudno?
Svet je čuden.
Če jim dovolim, da me preplašijo,
ne bom nikoli šel s pivniškega stola.
Hodi naprej.
Zakaj?
Videti je bil kot jazbec. Mogoče lisica.
Prej nekakšen brkonog. –Brkonog?
Nič za to, če ga vidiš.
A če ga, se pazi.
Nevarna bitja so.
Izmišljuješ si.
Pridi, zmigaj se!
Spraviva se do jezera še pred sončnih zahodom.
Čisto in čisto.
Nori!
Popotniki? V tem času leta?
Znamenje je, pravim vam.
In to slabo. Slabšega ni. –Počasi, Malina.
Nazadnje, ko smo imeli tako zgodaj popotnike,
je bilo na veliko zmrzal. In še kako se spomnimo
tiste mračne letine. –Najverjetneje sta se samo izgubila.
Mora biti razlog. –Pokvarila boš večerjo.
Pogledala sem v višavah in nižinah.
Toda mladina je še vedno zunaj.
V redu bodo, Zlatica.
Nori je z njimi. Saj poznaš Nori.
Ja, poznam.
Se lahko zdaj vrnemo?
Tu je 110 stvari, ki nas lahko ubije.
111, če šteješ to, da te na smrt skrbi.
Poznaš pravila. Ne smemo biti tako daleč.
Nikar. Če ne bi počeli, česar ne smemo,
bi komaj kar opravili. –Pojdimo! –Jaz prva!
Pridite. Pazi na lužo.
Pazi glavo.
Semkaj!
Nori!
Obtičal sem. –Držim te.
Nori!
Očarljivo.
Pridi.
Se lahko zdaj vrnemo?
Ampak nisi še videl. –Česa?
Dober kraj za skrivanje hribovskega trola, če mene vprašaš.
Velika slava in blišč.
Nori!
Nekaj sem našla!
Nekaj je v blatu.
Kaj je to?
Izgleda kot odtis.
Psa.
Samo od psa. Saj veš, da imajo psi radi maline.
Pa bo pojedel naše maline?
Ne bo, če nas ne opazi.
Vsi na noge. Čas za odhod.
Čemu takšna naglica? –Volk.
Slišali ste sestro. Čas za odhod.
Pojdimo.
Prvi, ki se vrne v tabor, dobi prvo pito na festu žetve.
Gremo.
Ne pozabite, če kdo vpraša, smo samo iskali polže.
Dom.
"Stoletja so švigali po skalah in razpokah
ter odplaknili zadnje ostanke našega sovražnika.
Kot spomladanski dež čez kosti ...
mrtve živali.
Kot spomladanski dež čez kosti ..."
Herald Elrond.
Končno.
Ja, skoraj je tako, kot da si ne bi želel biti najden.
Kaj je novega?
Svet vas žal obvešča,
da se naslednje seje ne boste mogli udeležiti.
Samo za vilinske velikaše.
Je še kaj?
Ja, vaša prijateljica je prispela.
Prišla je? Zakaj nisi takoj rekla?
Za obred.
LINDON Prestolnica visokih vilinov
Galadriel.
Elrond.
Lindon te sprejema z milino.
In z milino sem sprejeta.
Slišal sem, da ob prestopu slišiš pesem.
Tistega, čigar spomin vsi nosimo.
In potopljen si v svetlobo,
ki je bolj opojna od katerega koli občutka v Srednjem svetu.
Ko sem bila otrok, je bil to edini občutek, ki sem ga poznala.
In poglej se zdaj.
Poveljnica Severnih vojska. Bojevnica pušč.
Na pol sem pričakoval, da boš prispela prašna in blatna.
Tokrat z ozeblinami in trolovo kri.
In nobene vojske.
Povej mi vse.
Sam obstoj te oznake dokazuje, da je Sauron pobegnil.
Še vedno je zunaj.
Vprašanje se glasi, kje točno?
Kralja nameravam prositi za novo četo.
Če priskrbi dovolj ... –Šele prispela si.
Moraš res tako kmalu že govoriti o odhodu?
Dobro veš, da moram.
Kasneje bo dovolj časa za pogovor o uradnih zadevah.
Želim slišati o tebi.
O tvojem mučnem potovanju.
Elrond, pa si le postal politik.
To praviš, kot da je nekaj mračnega.
Nisem nek dvorjan, ki se ga lahko pomiri s praznim laskanjem.
Zahtevam, da neposredno govorim s kraljem.
To si jasno povedala.
Zato bom tudi sam jasen.
Ni bila tvoja četa tista, ki je kljubovala tebi.
Temveč si bila ti tista, ki je kljubovala vélikemu kralju.
Z zavračanjem upoštevanja vseh omejitev pred vami.
V dejanju velikodušnosti,
se je odločil počastiti tvoje dosežke,
namesto premlevanja o tvoji predrznosti.
Ponovno mu kljubuj
in bo morda veliko manj dojemljiv kot bi si želela.
Boš priskrbel sprejem ali ne?
Če bo po obredu to še vedno tvoja želja,
ti bo ustreženo.
Pa se je vrnila.
Kako smo? –Dobro, oče.
Poglej, poglej.
Vse to si našla ob bregu reke, kaj?
Si slišala za popotnike?
Popotnike? –Lovca.
Dva sta bila.
Velika kot ogromni balvani.
Tam na tistem grebenu.
Ne morem verjeti, da sem zamudila to.
Mogoče se raje drži bližje domu in ne boš ničesar zamudila.
Spet si šla na staro kmetijo.
Ni tako?
Previdna sem bila. –Toda otroci morda ne bodo.
Oprosti, nisem vedela.
Še nikoli nismo imeli tu popotnikov pred žetvijo.
Ali volkov.
Sprašujem če so na jugu nemiri.
In zakaj to skrbi tebe, Elanor Brendinoga?
Se nikoli nisi spraševala ...
Kaj je še tam zunaj?
Kako daleč teče reka ali kje se vrabci naučijo pesmi,
ki ji prepevajo spomladi?
Ne morem, da ne bi občutila, da so na tam svetu čudesa.
Onkraj našega potepanja.
Povedala sem ti.
Neštetokrat.
Vilini morajo varovati gozdove.
Škrati, svoje rudnike. Ljudje, svoja žitna polja.
Celo drevesa morajo skrbeti za zemljo pod svojimi koreninami.
Toda brkonogi smo brez skrbi širnega sveta.
Smo le valovi v dolgem, dolgem toku.
Naše poti določajo letni časi.
Nihče ne zaide s poti in nihče ne hodi sam.
Imamo drug drugega. Varni smo.
Tako preživimo.
Pojdi. Pomagaj svojemu očetu.
Tu je vaša težava. Veste, kolo mora biti okroglo.
Ti najbolj pogumni bojevniki
klečijo tukaj pred nami, zmagoviti.
Čeprav je Morgoth padel pred davnimi časi,
so se nekateri bali, da bi iz njegove sence lahko vzniknilo novo zlo.
Tako so stoletja ti bojevniki švigali po skalah in razpokah
ter odplavljali zadnje ostanke našega sovražnika
kot spomladanski dež čez kosti gnilega trupa.
In zdaj se končno
vračajo k nam zmagoslavno,
saj so nedvomno dokazali,
da je naših vojnih dni konec.
Danes ...
se pričnejo naši dnevi miru.
In kot kanček naše hvaležnosti
bo tem junakom podeljena čast, ki ji v vsem našem izročilu ni para.
Pospremilo se jih bo v Sive pristane
in jim omogočili prehod čez morje,
da bodo za vse večne čase prebivali
v Blaženem kraljestvu, na Daljnem zahodu.
V Neumrljivih deželah Valinorja.
Končno odhajajo domov.
Boš samo stal tam in dihal kot ork?
Pravijo, da je vino zmage najslajše
za tiste, v katerih grenkih preizkušnjah je fermentiralo.
Ne počutim se zmagoslavno.
Zaslužiš si časti tega dne.
Tvoj brat bi bil ponosen.
Spomnim se, ko so bili izrezljani prvi.
Podoba padlega, ohranjena na živem bitju.
Verjetno je del mene vedno mislil,
da bo moj počitek tukaj, z njimi.
Toda namesto tega jih moram zapustiti.
To je darilo tvojega kralja.
Darilo, ki sem se ga odločila zavrniti.
Galadriel, ne ... –Moj brat je umrl v lovu na Saurona.
Njegova naloga je zdaj moja.
Poiskati grem sovražnika, ki nam je pobegnil na severu.
Sama, če bom morala.
Točno. Tvoja skrivnostna oznaka.
Pokazal sem jo vélikemu kralju. –Zakaj potem ...
Ker najdba oznake še ne pomeni bližine Saurona.
Konec je. Zla ni več.
Zakaj potem ni izginil tu?
Po vsem, kar si utrpela,
je naravno občutiti to navzkrižje.
Navzkrižje?
Hvaležna sem, da nisi spoznal zla kot sem ga jaz.
Ampak ti nisi videl, kar sem videla jaz.
Precej sem videl. –Nisi videl, kar sem jaz.
Zlo ne spi, Elrond.
Čaka.
In v trenutku naše samozadovoljnosti nas zaslepi.
Reciva, da je vse tako, kot se bojiš
in je sovražnik nekje zunaj ter čaka.
Ali resnično verjameš, da te bo zadovoljilo, če ga poiščeš?
Da ti bo še en ork več na meču prinesel spokoj?
Če se motiš ... –Ne motim se!
Če se motiš,
boš vodila še več vilinov, da umrejo v daljnih deželah?
Da se prepričaš, da si naredila dovolj,
koliko kipov bi še dodala na to pot?
Nihče v zgodovini ni zavrnil poziva.
Če ga zavrneš, morda ne bo več prišel.
Tu boš ostala, izobčenka,
zastrupljena v temnih šepetih in sanjah.
In misliš, da bi bila na Zahodu moja usoda boljša?
Kjer bi se pesem posmehovala krikom bitke v mojih ušesih?
Praviš, da sem zmagala nad vsemi grozotami Srednjega sveta.
Pa bi ji rad pustil žive v meni?
Da jih vzamem s sabo?
Nesmrtne, nespremenljive, nezlomljive,
v deželo pomladi brez zime?
Samo v Blaženem kraljestvu
se lahko pozdravi tisto, kar je v tebi zlomljeno.
Pojdi tja.
Pojdi in ti obljubim,
če se le šepet ali govorica o grožnji, ki jo omenjaš,
izkaže za resnično,
ne bom miroval, dokler se je ne odpravi.
Dovolj dolgo si se borila, Galadriel.
Umakni meč.
Brez njega, kaj bom postala?
Kar si vedno bila.
Moja prijateljica.
JUŽNE DEŽELE Dežela ljudi
Večer.
Caraes čez tri poteze.
Prej bi rekel zastrupljena.
Zastrupljena? S strani koga?
Kolikor vemo, je čebulooki to storil sam.
Arondir.
Je res že minilo štirinajst dni?
Tako je.
Bojim se, da je tokrat bolj malo za poročati.
Nekaj zanikrnih sporov, malo goljufanja s kockami.
In ... točno!
Prejšnji četrti dan sem imel malo vznemirjenja tukaj.
Malo prepira zaradi dekleta.
Njegovo oko je bilo leno, njeno pa preveč aktivno, če razumeš.
Bi kaj spil, vojak?
Moj vodnjak je tvoj, kot vedno.
Pa zastrupitev? –Kakšna zastrupitev?
O kateri ste ravno razpravljali. –Ne ...
Samo zastrupljena trava, o kateri je blebetal.
Nek mož je šel mimo in rekel, da mu je zgnila paša.
Da raste samo še plevel.
Ta mož, od kod je?
Ni rekel. Mislim, da z Vzhoda.
Na kateri dan je bil tu?
Opusti že to, ušesar.
Za presneto zaplato trave gre.
Tisti, s katerim nas povezuješ, so umrli že pred tisoč leti.
Kdaj boste že preboleli preteklost?
Preteklost je z nami vsemi, pa če nam je to všeč ali ne.
Nekega dne se bo naš pravi kralj vrnil.
In nas izvlekel izpod vaših koničastih škornjev.
Počasi, fant. Pogasi ta ogenj.
Pridi, fant.
Želiš potem še kaj?
Daj mi svojo roko.
Alfirina semena.
Te rože nisem videl že od otroštva.
Kje si jih našla?
Morala sem jih zamenjati z drugim zdraviteljem, ki je šel mimo.
Cvetove zdrobimo, da dobimo mazilo.
Zdrobite? –Nežno.
Ali imate v vašem rodu zdravitelje?
Imamo.
Toda mi jim pravimo artifiki.
Večina ran na našem telesu se zaceli sama od sebe,
zato je njihovo delo namesto tega,
da skrite resnice pretvorijo v lepotna dela.
Kajti lepota ima veliko moč, da zdravi dušo.
Potem upam, da se ti bodo alfirine rože zdele lepe.
Do naslednjič.
Vojak.
Je kaj za poročati?
Nič nenavadnega.
In vodnjak?
Kakšen je bil?
Si vzel kaj vode?
Čakajo nas v Ostirithu.
Si pomislil na posledice, ki bi jih lahko imel jaz,
če glavni čuvar ugotovi, kaj zares počneš?
Bojim se, da te ne razumem.
Že tako je dovolj težko paziti nanje
ne da bi ob tem moral z enim očesom paziti še nate.
Ali pa me imaš za slepega? –Ne. Samo preveč govoriš.
In smrdiš po gnilem listju.
Ne, pa ne. –Ja, smrdiš.
Kar želim povedati je to. Samo dvakrat v zgodovini
se je poskusilo spraviti skupaj viline in ljudi.
In v obeh primerih se je končalo s tragedijo.
Končalo se je s smrtjo. –Ni me potrebno opominjati.
Čemu potem vztrajaš?
Daj mi en razlog.
Arondir! Médhor!
Véliki kralj je razglasil, da je vojne konec.
"Vse oddaljene postojanke se razpustijo."
Odhajamo.
Si šel še zadnjič na razgled?
79 let sem bil postavljen tu.
Lahko bi se reklo, da sem se privadil tu.
Si lahko misliš, da je bil ta kraj nekoč le neplodna kamnina?
Veliko se je spremenilo, glavni čuvar.
Toda možje, ki živijo tu, se niso.
Kri tistih, ki so stali z Morgothom, še vedno temni njihove žile.
Dolgo je že tega, glavni čuvar.
Kaj si bil pred vojno?
Pridelovalec.
Potem se boš vrnil domov k veliko več, kot si pustil.
S častmi, nazivom.
Tvoje življenje se bo začelo na novo.
Toda ne pozabi tega, Arondir.
Da si 79 let bdel nad moškimi in ženskami Tirharada,
ne zaradi tega, kar so nekoč počeli njihovi predniki ...
Temveč zato, kdor še vedno so.
In bodi hvaležen.
Da ti jih nikoli več ni potrebno videti.
Previdno. To je pršič ognjene korenine.
Počasi se moraš lotiti. –Še počasneje in bom tu ves dan.
To jutro pa si razpoložen.
Komaj sem kaj spal.
Miši so mi poplesavale pod talnimi deskami. –Spet?
Zadnje tri noči. Praskajo vsepovprek.
Kaj eden od njih počne tu?
Slišala sem, da odhajate.
Drži.
Kje je preostanek čete?
Najverjetneje me prav ta trenutek iščejo.
Zakaj si potem pri meni?
Reci, kar si želiš reči.
Saj sem že rekel.
Že stokrat. Na vse načine, razen z besedami.
Mati.
Nek moški te želi.
Mami.
Ali zdravite tudi živali?
Če bi si jo lahko samo pogledali.
Nekakšno bolezen ima.
Kakšno bolezen?
Ne gre za vročino.
In kot kaže nima nobenih bolečin.
Kje se je pasla?
Pred nekaj dnevi je zašla na vzhod.
Mislite, da je nekaj pojedla?
Kaj je to brizgnilo iz nje?
Kako daleč na vzhod?
Mogoče celo vse do Horderna.
Kam greš? –Horden je dan hoje.
Če odidem zdaj, pridem tja še do mraka.
S tabo grem.
Malce se zmigaj.
Če naju zasači tu, nama bo izbil zobe.
Opazil sem le po pomoti.
Stopil sem na pravo desko.
Povej.
Ali drži? Glede tvoje mame?
Če drži kaj?
Menda jo je Waldreg zasačil z enim izmed ušesarjev.
Zadnjič pri svojem sladkem vodnjaku.
Kdo ti je povedal to? –Vsi.
Laž je.
Mogoče pa je zato tvoj oče tako pobegnil.
Moj oče ni pobegnil. –Kaj se mu je potem zgodilo?
Še veš ne, kajne?
Zasoljena baraba ima tam spodaj kraljevo nagrado.
Tole je resnična nagrada.
Pazi!
Pojdi, hitro.
Prešla je izven mojega pogleda.
Galadriel je bila tako prepričana, da se mora njeno iskanje nadaljevati.
Predvidevala sva, če bi se,
bi morda nehote ohranila pri življenju prav tisto zlo, ki ga je želela premagati.
Kajti isti veter, ki skuša razpihati ogenj
lahko povzroči tudi njegovo širjenje.
Potem je senca, ki jo je iskala ...
Misliš, da obstaja?
Spravi se v spokoj glede tega.
Kar si storil, je bilo prav.
Za Galadriel in Srednji svet.
Težko je videti, kaj je prav.
Ko sta prepletena prijateljstvo in dolžnost.
Takšno je breme tistih, ki vodijo.
In tistih, ki si to želijo.
Galadriel pluje proti sončnemu zahodu.
Ti in jaz morava gledati v nov sončni vzhod.
Ko sva že pri tem,
si seznanjen z delom velikaša Celebrimborja?
Eden najboljših vilinskih kovcev, seveda.
Njegovo mojstrstvo občudujem že od malih nog. Zakaj?
Kmalu se bo lotil novega podviga. Izjemnega pomena.
In odločila sva se, da boš ti delal z njim.
Vam bom dovolil, da razložite podrobnosti, velikaš Celebrimbor.
Najprej veliki ljudje, zdaj zvezde.
Oči so odprte, ko pa bi morale spati.
Skoraj kot ...
Kot da nekaj iščejo.
Kaj pa iščejo?
Šivanje ust, če se ne boš brigala zase.
Kaj je? Kaj vidite?
Elanor Brendinoga, z očetovo radovednostjo
vedno rineš v težave.
Preveč si radovedna in se vmešavaš, da bi bila rojena brkonoga.
Si prepričana, da nisi pol veverica?
Sadoc, prosim.
Povej mi.
Nebo je čudno.
Čudno?
Kako čudno? –Nori! Si dobila tisto mast?
Sem že na poti!
Kako dobro poznaš vaščane Horderna?
Upam, da zelo. Rojena sem tam.
Zakaj?
Prebivalci Horderna so bili znani po tem,
da so bili še posebej močni v svoji zvestobi Morgothu.
Kaj si pravkar rekel?
Resnico.
O mojih prijateljih govoriš.
Ožji rodovini, poznam jih. Tam so dobri ljudje.
Zato pa sem tu s tabo jaz.
Namesto glavnega čuvarja.
Bronwyn.
Ti si edini prijazni dotik, ki sem ga kdaj spoznal v tej deželi.
Hordern.
JUŽNA DEŽELA
SREDNJI SVET
RAZMEJNO MORJE
Veš, zakaj ladja ostane na površju in kamen ne?
Galadriel.
Daj mi svojo roko.
Toda včasih se svetloba sveti v odsevu vode
prav tako močno kot se na nebu.
Kako naj vem, kateri svetlobi naj sledim?
Včasih ne moremo vedeti,
dokler se ne dotaknemo teme.
Galadriel!
Prevedel: denycare