Necessito que m'ho juris.
Les primeres vetes d'un nou mineral.
L'Élrond ha estat convincent assegurant-nos
que en Guil-galad el va enviar sense segones intencions.
Hi ha més coses en joc.
Ves a Lindon.
Esbrina què és.
Fora de la Guàrdia del Mar! Tots tres!
Prou!
Els he arruïnat la vida i he deshonrat el nostre cognom.
Ves a veure els homes que s'han refugiat a l'antiga talaia.
Els lliuraràs un missatge.
El teu poble viurà si renuncieu a tot dret sobre aquestes terres
i li jureu fidelitat.
Un dia, el nostre veritable rei tornarà.
L'home que teniu a les masmorres
és l'hereu exiliat al tron de les Terres del Sud.
Us exhorto que lluiteu amb mi…
-Jo l'acompanyaré! -I jo!
…abans que en Sàuron se n'apoderi.
Ens has mentit
i has portat un perillós foraster al campament.
Ens quedarem enrere.
Així aconseguirem mantenir el ritme.
Ell ens ajuda i nosaltres l'ajudem a ell.
EL SENYOR DELS ANELLS: ELS ANELLS DE PODER
Mira-sol.
No, "migració".
Mi-gra-ció.
Vol dir "moure's". És el que fem els peupilosos.
Passem l'hivern al Bosc Vell,
i a l'estiu marxem a la Vall de Norfield per la temporada de cargols.
-Cargols? -Cargols, sí.
I quan les fulles de roure canvien de color, anem a l'Arbreda.
És tot un hort
replet de pomes, prunes, albercocs, pastanagues… T'encantarà.
L'únic problema és que hi ha un centenar de perills pel camí.
Perills?
Amenaces.
Ja m'entens: gent grossa, llops, boira, pluja,
trols de les muntanyes, de les cavernes… Coses que et poden matar.
Matar?
Fer que una cosa es mori.
Jo soc perill?
No. No, tu no ho ets.
-És més aviat… -No. Cuques de llum.
Va ser un accident. És…
Tu no ets cap perill.
Ets bo.
Soc bo?
Ets bo. Perquè ets aquí per ajudar.
Nori!
Fantàstic. Els altres ja deuen estar a punt.
Afanya't!
Vinga. Som-hi.
Jo soc…
Soc bo.
Torna a tocar-me amb la crossa
i t'arrencaré els pèls del peu mentre dorms.
Arrenca'm les orelles, de passada.
Així no et sentiré quan ronquis.
I ara! Jo no ronco.
-I tant que sí. -I tant que sí.
Au, va. Vinga. L'Arbreda no migrarà cap aquí.
Potser farem més via si ens cantes la cançó del camí de la teva mare.
Sí, au, Rosella, a veure com refiles.
Vinga, que així ens animem.
Al dessota dels arbres
El sol va caient
La llum de la torre
Casa meva ja no és
Un llit ple de sorra
Passats ulls de foc
Allò que conec
Ho canvio tot jo
Crideu-me, crideu-me No puc esperar
Turons de Rhovànion Rierol de la Brossa
Perquè he de vagar En aquest dia errant
Tells Tallats - Aiguamolls Grisos
Perquè he de vagar
En aquest dia errant
De menjar i de beure
Ben bé ja no en tinc
Les forces em fallen Però em demana el camí
Meandre de les Truites
Les cames són curtes I el camí és molt llarg
Però a mi em reconforta
Quan sento cantar
Vall dels Cards - Les Trenes
Canteu-me, canteu-me No puc esperar
Guieu-me i alceu-vos És un dia errant
Si us plau, trobeu-me
En aquest dia errant
Per fi la resposta
M'arriba de lluny
Encara que dubti No estic pas perdut
La pena no importa
Tampoc si és molt dur
Encara que dubti No estic pas perdut
El túnel està acabat, missenyor.
El braç. Ensenya-me'l.
Com te'l sents?
Com foc, Senyor-pare.
Tant de bo el sentissis com jo.
Perquè aviat desapareixerà.
I amb ell, també la part de mi que en conegué l'escalfor.
L'enyoraré.
Convoca les legions. És l'hora.
L'enemic amenaça d'atacar.
A canvi de la seva clemència,
se'ns ha ordenat que abandonem la talaia
i jurem lleialtat al seu comandant.
Sé que no soc el rei que esperàveu,
però si decidiu fer-me costat i lluitar,
la talaia ja no serà un recordatori de la nostra feblesa,
sinó un símbol de la nostra fortalesa.
Qui em farà costat?
Qui, de vosaltres, voldrà resistir i lluitar?
-Sí, som-hi. -Sí.
Resistir i lluitar?
Morireu.
Jo dic que val més que assumim el risc
d'ajupir el cap davant del suposat enemic.
He mirat a l'enemic cara a cara.
No és la vostra salvació.
I tu sí?
Elf!
Recordeu els nostres avantpassats.
Ells van sobreviure!
Junts, en podem sortir vius.
Seguiu-me i, junts, sobreviurem!
Vinga, seguiu-me. Som-hi!
Vinga!
Seguiu-me!
Theo!
És la nostra oportunitat, el nostre moment. Vinga.
Vine. Som-hi, noi. Vine amb mi.
Em dones un cop de mà?
Més amunt!
De moment n'hi ha prou, nois.
Au, maniobreu.
-Pare. -Isildur.
Podem parlar?
Per què no m'han triat per l'expedició?
-No te n'anaves a Occident? -Ja no.
No fins que hagi fet alguna cosa digna de Númenor.
Quina cosa? Descriu-me-la.
No t'ho sé explicar.
Per això em costa tant trobar-la
i et demano que m'ajudis.
Tant de bo pogués,
però tenim molts més voluntaris dels que podem portar amb nosaltres.
Mitja ciutat vol un lloc a bord.
Posa'm en primera línia.
Quines aptituds tens?
-Aptituds? -Pertanys a la Guàrdia del Mar?
-Saps que soc millor mariner que… -Pertanys a la Guàrdia del Mar?
O a la Guàrdia de la Reina?
-Ets mercader? Genet? -Només uniformes.
No siguis absurd.
Mentre tu fingies fidelitat a les tradicions de l'illa,
aquests homes les vivien.
Trobaven maneres de contribuir, de servir.
Una cosa que a tu t'importa ben poc.
M'importa. Estic llest per servir.
Res no m'enorgulliria més.
Però vas tenir l'oportunitat
i vas prendre una decisió.
Sacrificareu vides de Númenor
per un home del sud ronyós i una elfa bel·licosa?
Cònsol Pharazôn! Per què envieu la nostra gent a la mort?
Pharazôn!
-Pharazôn! -Vine amb mi.
Perdó per no avisar-te. És una setmana complicada.
Per què no ho ha aturat?
-Ell és lleial a la reina, estigui bé... -O no.
Molts pensen com tu, però no prou per convèncer-lo…
Doncs hauràs de fer-ho tu. A tu t'escoltarà.
Quan parlo amb ell, és com si no em sentís.
Doncs alça la veu.
Ei, home del sud.
Tens visita.
I cap a on es va dirigir l'enemic?
Cap al sud, calculo jo. Cap a la talaia d'Ostirith.
N'informaré la Guàrdia del Mar.
Gràcies, senyor Halbrand.
No dubto que la vostra col·laboració serà igual de valuosa quan albirem terra.
Terra?
La Galàdriel ens ha informat que voleu unir-vos al vostre poble.
Això us ha dit?
Espero que no fos un comentari precipitat.
De fet, la meva intenció era...
El meu acompanyant només acusa el pes de la seva tasca.
No dubto que, arribat el moment, farà el que hagi de fer.
Com que està en joc el meu bon nom, confio que així sigui.
Reina regent, el vostre pare requereix la vostra presència a la torre.
"Ens ha informat."
Ara entenc per què la reina m'esperava a l'estança del seu pare.
No m'imaginava que em vendries per un emblema del gremi.
M'has utilitzat. I et vaig pregar que em deixessis en pau.
Acabo de convèncer Númenor perquè enviï cinc naus
i 500 homes per ajudar el teu poble
i posar-te una corona al cap.
Hi ha qui donaria per fet que tu m'has utilitzat a mi.
Busca un altre cap, per coronar.
Em fa cosa aquest lloc.
No pateixis. Només són arbres.
Que estan sonats, que ens fan anar per aquí?
El pas de Rocapeu deu estar bloquejat.
Doncs quan es faci fosc no serà més fàcil. No us atureu.
No serà més fàcil...
Llops.
Per què no m'expliques què passa de debò?
Aquest bosc mai no ha estat tan pelat en aquesta època de l'any.
Es veu més que un fong al llavi.
Ell n'és el responsable, oi? El ganàpia.
I què esperes que hi faci?
El que hauries d'haver fet al campament:
prendre'ls les rodes i deixar-los!
Què ha de passar?
Que hi hagi alguna vídua?
O algun orfe?
La gent té gana.
No aneu lluny.
Això és molt estrany…
D'allò més peculiar…
-Per poc em mateu de l'ensurt. -Malva.
-Hem vist petjades. -Al fang.
D'una en una, si us plau!
Correu!
Vinga, corre!
Nori!
Nori, surt d'aquí!
Nori!
No! Que t'enxampa!
No cedeixis, Ontamo.
Enorgulleix el teu pare.
Els seus cops cauen com els gegants de pedra del nord.
Però…?
No s'han posat a prova contra aquest enemic.
Potser l'elfa voldria donar-nos algunes instruccions.
Hi ha moltes maneres de matar un orc.
Però, en el vostre cas, optaria per la més senzilla:
clavar, girar i esbudellar.
Ataqueu-me.
A veure qui és capaç de tocar carn.
Si algú ho aconsegueix, l'ascendiré…
a tinent.
L'espasa demana equilibri, més que no pas força.
Lluita amb els peus, no amb els braços.
L'elfa es bat amb un soldat a la plaça.
No poseu arrels,
moveu-vos.
No espereu vèncer un orc amb la força bruta.
Sovint és més fàcil superar-lo en habilitat.
Ben fet, tinent.
No sé de cap ajudant de ferrer capaç de fer això.
No és massa tard per aturar-ho.
Ta cosina du el ceptre, però el poble et segueix a tu.
-Amb la seva ajuda podries… -Podria què?
Exercir la teva influència.
Una follia de joventut pot bastar per fer plorar un vell.
És follia, intentar impedir una guerra?
Ho és nedar contra corrent.
Mira, la marea pot pujar i ofegar un home,
o baixar i arrossegar-lo mar endins.
La clau per dominar el corrent és saber què farà a cada moment.
Tu sol vas evitar que el darrer rei
reprengués els antics costums.
Segur que pots fer canviar la Míriel d'opinió.
Què et fa pensar que no tenim la mateixa opinió?
Que el meu pare preferiria morir a rebre ordres d'una elfa.
Ordres d'una elfa?
Quan tot això s'acabi, els elfs obeiran les nostres ordres.
La meva cosina pot anar a la guerra per la Galàdriel, si vol.
Jo hi vaig per Númenor.
Com pot ser bo per Númenor, això?
És que no has après res?
Aviat salvarem els pàries de la Terra Mitjana,
els traurem de la misèria i els donarem el rei que anhelen.
Un rei que estarà en deute amb nosaltres.
Ara imagina, si n'ets capaç, com ens beneficiaria.
Minerals, boscos, comerç, tributs…
No ho impediré pas jo, ni per tota la sal del mar.
I tu, tampoc.
El regne!
-El regne està en perill. He de… -Ja ha passat el perill, pare.
Ara farem el que sempre has pensat que havíem de fer:
restablir el nostre vincle amb els elfs.
Me'n vaig cap a la Terra Mitjana.
Míriel?
Sí, pare.
Soc jo.
No vagis a la Terra Mitjana.
Allà només t'espera...
Què, pare? Què m'espera?
La foscor.
T'ho pots creure?
Tothom parla del que has fet.
No havia vist mai que els caigués tan en gràcia un foraster.
T'he portat cera d'abella.
Unta't la grapa, que segur que t'alleujarà.
Ei...
Para. Si us plau.
Per una unió duradora entre els nostres dos grans pobles:
els Khazâd i els Nóldor.
-Per la unió. -Per la unió.
Abans que el vi ens pugi al cap,
senyor Durin, us voldria elogiar.
Khazad-dûm sovint és considerat el més discret dels regnes nans,
però es diu que els darrers mesos els vostres forns cremen
amb el fulgor dels ulls del mateix Aulë.
Les vostres mines són més fondes que mai.
A què atribuïu aquesta nova revifada?
El mateix em pregunto jo de Lindon.
Que envia guerrers per mar i expandeix les seves ciutats.
Una mica sobtat pels elfs, no?
Normalment, trigueu setmanes a decidir-vos a ca…
Si em permeteu…
La mà del temps es mou tan lentament per nosaltres
que sovint passem per alt anys d'esforç i els percebem com un instant.
Però no voldríem ofendre el nostre convidat.
Diria que el nostre amic nan té un cor massa ferm
per ofendre's per una pregunta sincera.
Jo tinc una altra pregunta sincera per vós:
on vau adquirir aquesta taula?
Per què ho pregunteu?
Aquesta pedra només es forma a una profunditat determinada.
És tan poc habitual que els ressonadors en trobin un jaciment
que considerem cadascuna un valuós regal.
En reservem l'ús per als propòsits més sagrats:
monuments o sepulcres
pels nostres morts més honorables.
Perdoneu el nostre sacrilegi, senyor Durin.
Us la lliurarem per assegurar-nos que rep el tractament que li correspon.
Em plau saber que encara queda una mica d'honor entre els elfs.
Majestat.
Per la unió dels nostres dos pobles, doncs.
Per la unió.
La teva lleialtat al nan és admirable.
La lleialtat és d'esperar quan es tracta d'un amic,
al marge de la seva raça.
I això justifica mentir al teu rei?
Em pregunto, Rei Suprem, si no sou vós qui m'ha mentit a mi.
Vaig anar a Khazad-dûm amb una proposta d'amistat, però, en realitat,
cercàveu quelcom molt més tangible, oi?
Estàs familiaritzat amb La cançó de les arrels d'Hithaeglir?
Narra-me-la, si et plau.
És una llegenda obscura que molts consideren apòcrifa.
Narra-me-la, Élrond Peredhel.
Parla d'una batalla
dalt dels cims de les Muntanyes Boiroses.
No per l'honor ni el deure, sinó per un arbre
dintre del qual es diu que s'hi amagava l'últim Silmaril perdut.
D'una banda, lluità un guerrer elf,
amb el cor pur com el de Manwë,
que abocà tota la seva llum en l'arbre per protegir-lo.
De l'altra, un bàlrog de Mórgoth,
que projectà en l'arbre tot el seu odi per destruir-lo.
Enmig del seu duel interminable, un llamp fulminà l'arbre…
i forjà així, d'aquell conflicte, un poder…
Un poder tan pur i lluminós com el bé.
Tan fort i implacable com el mal.
Diuen que travessà les arrels i s'endinsà en la muntanya,
on reposa des de fa segles, a l'espera.
En Durin tenia raó.
Llavors admets que els nans l'han trobat.
El mineral que conté la llum del Silmaril perdut.
Sols una cosa admeto:
que vaig prometre a en Durin no revelar el seu secret.
I si complir la promesa al seu poble
suposés garantir la perdició del teu?
Ho advertírem per primer cop just abans que tornés la Galàdriel.
Esperàvem que, enviant-la lluny
i posant així fi als darrers vestigis de la guerra,
podríem detenir-ne el deteriorament.
Però, malgrat tots els nostres esforços,
el nostre declivi s'ha accelerat.
La malura d'aquest arbre no és sinó una manifestació externa
d'una realitat interna:
que la llum dels Èldar,
la nostra llum, s'esvaeix.
Qui més ho sap, això?
Ben poca gent.
T'ho preguntaré de nou i per darrera vegada:
és cert que els nans han trobat el mineral o no?
Vaig fer un jurament a en Durin.
Per alguns, potser això no tingui gaire pes.
Però, a parer meu,
és amb coses com aquesta que es lliguen les ànimes.
I no tinc cap intenció de deslligar la meva per una vana esperança.
L'esperança mai no és vana, Élrond…
ni tan sols quan és magra.
Quan la resta de sentits dormen,
l'ull de l'esperança és el primer a despertar i el darrer a fermar-se.
Si els elfs abandonen ara la Terra Mitjana,
els exèrcits de la foscor s'imposaran sobre la faç de la terra.
Serà la fi,
no només del nostre poble, sinó de tots els pobles.
Si l'esperança d'evitar-ho no és prou raó
perquè reconsideris el teu jurament,
t'aconsello que en busquis una altra.
Quina fou la terra que les mans immortals
Alçaren de la Mar Divisòria?
Terra de dons, la terra de l'estel
Que eternament ha de brillar?
Era Númenor Preciosa Númenor
Illa brillant, de gràcia plena…
Dic que no serà perillós.
Segur que, quan baixem del vaixell, s'haurà acabat tot.
No l'hi diguis al meu pare.
Va presumint que el seu futur gendre és un heroi de guerra.
Canteu! Vinga, canteu!
Te'n recordes, de la lletra, oi?
Després de sentir-te-la bramar tota la nit, no l'oblidaré mai.
Potser l'Isildur la vol cantar, també.
Això pot ser interessant.
Que la nostra gran terra resisteixi sempre Que les nostres espases vencin la mort
-La resposta és no. -Si encara no he dit res.
Fa quinze anys que et conec.
Et penses que no sé què em vens a dir?
-De fet, en fa setze, però… -Ontamo.
Bé. Què t'he vingut a dir?
Una disculpa elaborada, que l'Ontamo, és clar,
hauria acceptat a l'instant, però jo no.
I saps per què?
Només et disculpes perquè creus que, ara que m'han ascendit,
puc fer-te lloc a l'expedició.
-Pots? -Ja.
Que quedi clar que no l'hauria acceptat a l'instant.
-Però me n'alegro. -No s'ha disculpat.
Sí que ho he fet!
Però ho puc tornar a fer: perdó per començar la baralla.
Deixeu-me acompanyar-vos.
No.
Què puc fer, per arreglar-ho?
Em pots clavar un cop de puny.
A la mandíbula, a la panxa, tu tries. Un cop.
Tres.
Dos.
De fet…
Me n'han semblat tres.
Em deixareu pujar a bord?
Isildur, ets el meu amic més antic.
I, la veritat, segurament encara el millor, però…
-Què? -Ontamo, si us plau.
No puc jugar-me la meva reputació
recomanant-te per a un càrrec que bé podries deixar.
Aquesta vegada serà diferent.
Algun dia, espero que sí.
Algun dia, espero que trobis alguna cosa
per la qual estiguis disposat a sacrificar-ho tot.
Tindré cura del Berek, t'ho prometo.
El Berek hi va?
L'ha reclutat el cap de quadra.
Em sap greu, Isil. La mar sempre té raó.
Intentes viatjar de polissó?
Intentes cremar el vaixell?
Surt d'aquí ara mateix. No diré a ningú que t'he vist.
-Dona'm el fanal. -No.
Dona-me'l.
Reuneix els homes. Afanya't!
Traieu-los. De pressa.
Traieu-los! Isildur?
Isildur?
Què ha passat?
Estava pescant al costat. Deu haver explotat un barril.
Un barril?
M'ha salvat la vida.
Em podria haver deixat, però m'ha salvat.
Capità!
Creiem que podria tractar-se d'un bandoler,
però encara no l'hem identificat.
Som afortunats que no hem perdut la resta de vaixells.
Ha estat un clar intent de fer-te dubtar, reina regent.
-No ho permetis. -Em veig obligat a discrepar de l'elfa.
Potser hem actuat amb precipitació.
Un regne s'ha de dirigir, no arrossegar.
Recomano ajornar la travessa
fins que no reunim més suport a la causa.
L'enemic s'enforteix cada dia que passa. Potser cada hora, mentre dubtem.
Recorda per què has triat aquest camí. Recorda la teva fe.
Creus que me'n podria oblidar?
Encara tenim tres naus. I la benedicció del teu pare.
I el senyor Halbrand?
Espera que salpem.
N'estic segur.
Ordeno que la Guàrdia del Mar es retiri?
El consell es tornarà a reunir a l'alba per prendre una decisió final.
Assegura't que el senyor Halbrand hi sigui.
Què heu pogut esbrinar?
Élrond, perdona'm.
Que us perdoni?
Per no haver-t'ho dit abans.
Ho sabíeu.
Li vaig suplicar que em permetés confiar-t'ho,
però el Rei Suprem ho prohibí.
Aleshores, el mithril…
és l'únic que ens pot salvar?
Élrond, l'he sotmès a tota classe de proves.
Res no n'atenua la llum.
Creiem que, si n'aconseguim grans quantitats sense demora,
prou per impregnar fins a l'últim elf amb la llum dels Vàlar un cop més…
Aleshores, sí.
Sí, podria ser la nostra salvació.
Em sap greu.
Que el Rei Suprem m'hagi mentit?
O que el nostre poble estigui perdut si no trenco el jurament
i traeixo un amic?
Jo hi era, Élrond, la nit que el teu pare salpà.
Un home mortal que es pensava que podia convèncer els déus
d'ajudar-nos a la guerra.
Vaig sentir com la teva mare li implorava que no marxés,
preguntant-li, entre súpliques, per què havia de ser ell.
I saps què respongué, ell?
Que era l'únic que ho podia fer.
He fet malament d'utilitzar-te.
Ho lamento.
Demà, la reina et convocarà a una audiència.
La teva veu a la reunió pot decidir si la missió continua o es cancel·la.
-Ajuda'm. -Em penso que ja t'he ajudat prou.
Doncs ajuda't a tu mateix.
Deixa d'enfrontar-te a mi i enfrontem-nos junts a ells.
No fa gaire temps, els homes com jo lluitaven amb ells.
Els homes com tu, no tu.
T'equivoques.
No saps el que vaig fer, abans d'acabar en aquell rai.
No saps com vaig sobreviure.
Com vam sobreviure tots.
I quan aquesta gent se n'assabenti, em repudiarà.
I tu també.
De vegades, per trobar la llum, primer hem de palpar la foscor.
Què en saps, tu, de la foscor?
De qui era la daga, Galàdriel?
Qui vas perdre?
El meu germà.
Què li va passar?
El mataren.
En un indret de foscor i desesperació.
Els servents d'en Sàuron. En tens prou?
Així que és per venjança?
La set no es calma bevent aigua de mar.
Doncs què passa? Per què continues lluitant?
Em demanes que vagi allà on vaig jurar que mai no tornaria.
Almenys em podries dir per què.
Per què continues lluitant?
Perquè no puc parar.
La companyia que comandava s'amotinà.
El meu amic més proper conspirà amb el rei per exiliar-me.
I tots ells es comportaren així…
perquè crec que ja no eren capaços de distingir-me
del mal contra el qual lluitava.
Em sap greu.
Pel teu germà.
Per tot.
Em sap greu.
El teu sentiment no alleuja el meu dolor.
Ni el mall i les pinces no alleujaran el teu.
Tu aquí no hi trobaràs la pau.
I jo tampoc.
L'única pau duradora
és la que espera a l'altra banda del mar.
Fa segles que lluito per tal de guanyar la meva.
I així et guanyaràs la teva.
Feia temps que esperava aquest dia.
El dia que la vostra raça per fi tornaria,
que ens trauria del fang i la immundícia,
per fer-nos ocupar el lloc que ens pertoca, al vostre costat.
Juro servir-vos fins a la fi dels meus dies.
Juro lleialtat a Sàuron.
Ets en Sàuron, oi que sí?
No, espera…
Et serviré a tu, doncs. Siguis qui siguis.
Només la sang crea lligams.
Waldreg?
Waldreg.
Waldreg, no.
No.
No!
Apunta més amunt el pròxim cop.
I no tinguis tanta por de la corda.
Per què et molestes a ensenyar-me'n?
Perquè em feren falta més de 200 anys
per aplegar el valor que em manté aquí aquesta nit.
Tu l'has trobat tot just en catorze.
I el necessitarem per la batalla.
Ens heu vigilat des que tinc record,
comptant cada xiuxiueig,
cada ganivet esmolat més del compte…
Aviat ens enterraran en aquesta talaia.
Per què vols morir amb nosaltres?
Perquè, en comptar els xiuxiuejos i els ganivets,
he arribat a conèixer les veus i les mans que hi ha al darrere.
La meitat se n'ha anat.
Però l'altra meitat és aquí.
Tu inclòs.
Així que apunta més amunt.
Hi ha una cosa que no saps.
Ja l'he vista abans.
És una clau.
Conjurada amb una antiga art fosca per esclavitzar els teus avantpassats.
Una clau de què?
Ho desconec.
El comandant enemic parlà de convertir-se en déu,
de fer d'aquestes terres una llar pels orcs.
Al marge dels seus plans, una cosa és segura:
l'enemic sap que el teu fill té el que necessiten.
Quant trigaran?
Dies.
Potser hores.
Podem sobreviure, Bronwyn.
Hi ha una manera.
N'hi ha d'haver una.
N'hi ha una.
No! Prostra't davant l'enemic i els ho prendràs tot.
Al teu fill i als teus nets.
Al teu poble li ha costat tota una edat recuperar la seva virtut.
Ho destruiràs tot en un moment de desesperació?
Hi ha d'haver una altra manera.
Digue'm quina. T'ho prego.
Ho veus?
Fèieu bé de vigilar-nos,
perquè estem destinats a la foscor.
Així sobrevivim.
Potser és que som així.
Que serem sempre així.
Hi ha molt més en joc que les nostres vides.
Quan Mórgoth feu la guerra, s'enfonsaren continents sencers.
Imagina els horrors que es podrien alliberar
si el nostre enemic vencés.
Quina força tenim, per aturar-lo?
Mira al teu voltant. S'ha acabat.
-Encara no. -Ben aviat.
I quan comenci l'assalt, la talaia caurà.
Nampat!
T'ho vares inventar, oi?
Fa anys que la Disa volia una taula nova.
Au, va, que no pesa tant.
No és pas la taula, el que més em pesa.
I per què no ho deixes anar?
Perquè un pes compartit es pot dividir o doblar.
Depenent del cor que el rebi.
Per les barbes d'Aulë! Deixa't de salsa de guatlla.
Dona'm ja la carn, i que sigui ben crua.
No he estat sincer amb tu, Durin.
No fou l'amistat el que em portà a Khazad-dûm, sinó l'ambició.
Jo no ho sabia,
però cercava el mithril.
Per què?
Sense ell,
si la meva raça no deixa aquestes costes abans de la primavera, finarem.
Finareu?
Com que finareu?
Les nostres ànimes immortals aniran minvant fins a quedar en el no-res.
A poc a poc aniran apagant-se,
fins que siguem meres ombres,
escombrades per les marees del temps.
Per sempre més.
O sigui, que el destí de tota la raça èlfica és a les meves mans.
Això sembla.
Torna-ho a dir.
El destí de tota la raça èlfica és a les teves mans.
A les mans de qui?
A les teves.
No passis ànsia. Posem-nos en marxa.
-Durin… -No m'ho agraeixis encara.
Fes-ho quan aconsegueixi convèncer el meu pare.
Però podem fer camí?
El viatge de tornada és llarg.
I tanta llum del sol em comença a provocar coragre.
Amb una condició: digues a la Disa que la taula és de part meva.
No temptis la sort, elf.
Senyor Halbrand, la reina regent us reclama.
Mira qui té un lloc gràcies al seu pare. Altre cop.
M'ho he guanyat. Igual que tu.
Soldat.
T'espera el cap de quadra.
Que no era a la cavalleria?
Sí.
De mosso de quadra.
Soldats!
Amolleu les amarres!
Desplegueu les veles!
Posem rumb al nord-est.
Cap a la Terra Mitjana.
Sí!
Al dessota dels arbres
El sol va caient
La llum de la torre
Casa meva ja no és
Un llit ple de sorra
Passats ulls de foc
Allò que conec
Ho canvio tot jo
Crideu-me, crideu-me No puc esperar
Perquè he de vagar En aquest dia errant
Perquè he de vagar
En aquest dia errant
De menjar i de beure
Ben bé ja no en tinc
Les forces em fallen Però em demana el camí
Les cames són curtes I el camí és molt llarg
Però a mi em reconforta
Quan sento cantar
Canteu-me, canteu-me No puc esperar
Guieu-me i alceu-vos En aquest dia errant
Si us plau, trobeu-me
En aquest dia errant
Per fi la resposta
M'arriba de lluny
Encara que dubti No estic pas perdut
La pena no importa
Tampoc si és molt dur
Encara que dubti No estic pas perdut
Subtítols: Guillermo Parra
Supervisor creatiu: Roger Peña