Мені потрібна твоя клятва.
Перші сліди нової руди.
Елронд дуже переконливо запевняв,
що Ґіл-ґалад не мав лихих намірів, коли слав його сюди.
Тут відбувається щось іще.
Їдь у Ліндон.
З'ясуй, що саме.
Геть із морської сторожі! Усі троє!
Годі!
Я зруйнував життя своїх друзів, зганьбив ім'я нашої сім'ї.
Іди до людей, які сховалися в старій сторожовій вежі.
Передай їм повідомлення.
Що твій народ зможе вижити, якщо ви відмовитеся від цієї землі
і присягнете йому.
Колись наш справжній король повернеться.
Вважаю, чоловік у вашому підземеллі -
втрачений спадкоємець престолу Південних Земель у вигнанні.
Закликаю вас боротися зі мною…
- Я служитиму! - Я служитиму!
…перш ніж Саурон загарбає їхні землі.
Ти збрехала,
привела до нас небезпечного чужинця.
Нас залишать позаду.
Ось як ми не відстанемо від інших.
Він допоможе нам, а ми - йому.
ВОЛОДАР ПЕРСНІВ: ПЕРСНІ ВЛАДИ
Міст рація.
Ні, мі… Міграція.
Мі-гра-ці-я.
Означає рухатися. Ми, хутроноги, це й робимо.
Розумієш, ми зимуємо в Старому Лісі,
а посеред літа ми йдемо в Норфілд Ґлен ловити равликів, доки сезон.
- «Равликів»? - Равликів, так.
А як тільки листя дубів починає червоніти, ми йдемо в Гай.
Цілий сад,
де повно яблук, слив, абрикосів, моркви. Тобі сподобається.
Звісно, єдина проблема - що на шляху туди чигає сотня загроз.
«Загроз»?
Це як небезпека.
Знаєш, великі люди, вовки, туман, дощ,
гірські тролі, печерні тролі, усе, що тебе вб'є.
«Вб'є»?
Це значить робити когось мертвим.
Я загроза.
Ні. Ніяка ти не загроза.
- Більше… - Ні. Світляки.
То був нещасний випадок. Це…
Ти не загроза.
Ти хороший.
Я хороший?
Ти хороший. Бо ти тут, щоб допомагати.
Норі!
Чудово. Інші вже, мабуть, готові.
Ноги в руки!
Ходімо. Пішли.
Я… Я…
Я хороший.
Ще раз пхнеш мене милицею,
і я вирву волосся з твоїх ніг, як спатимеш.
Заодно й вуха мені повідривай.
Щоб не слухати твоє хропіння.
Помовч. Я не хроплю.
- Хропиш. - Ще й як.
Ну давайте. Сам Гай до нас не мігрує.
Може, ми підемо швидше, якщо заспіваєш похідну пісню твоєї мами.
Так, давай, Поппі, затягуй.
Ну ж бо, це піде нам на користь.
Сонце хутко сідає
За дерева кам'яні
Світло у вежі сяє
Там уже не мій дім
Очі блідо-сяйливі
Пісок чорний, а не ліжко
Я міняю все, що знаю
На невідомість попереду
Кличте мене Кличте мене, далекі краї
Пагорби Рованіону Трав'янистий струмок
Бо я маю йти у мандрівний цей час
Нижні скелі - Сірі Болота
Мушу в далечінь іти
У мандрівний цей час
Пиття в мене мало
А їжі ще менше
Сили кажуть мені «ні» Та дорога вимагає «так»
Форельний поворот
Ніжки в мене короткі Але довгий цей шлях
Ні спочинку, ні втіхи
Одна втіха - в піснях
Тіслделл - Косички
Заспівайте мені Далекі краї
Повстаньте й ведіть мене У мандрівний цей час
Обіцяйте знайти мене
У мандрівний цей час
Нарешті їхня відповідь лунає
Крізь холод, крізь мороз
Хто блукає чи щось знає - той не заблукав
Яка б не була туга
За всяку ціну
Хто блукає чи щось знає - той не заблукав
Тунель вирито, володарю.
Твоя рука. Покажи її мені.
Що відчуваєш?
Наче вогнем пече, Володарю-батьку.
Шкода, що ти не відчуваєш цього, як я.
Бо скоро сонця не стане.
А з ним і тієї частки мене, яка знала його тепло.
Я сумуватиму за ним.
Скликай легіони. Час настав.
Наш ворог клянеться напасти.
В обмін на його милосердя
нам наказали покинути цю вежу
й присягнутися їхньому командиру.
Знаю, я не очікуваний вами король.
Але якщо ви вирішите стати поруч зі мною й битися,
ця вежа вже не буде нагадуванням про нашу слабкість,
вона стане символом нашої сили.
Хто стане поруч зі мною?
Хто з вас стане до бою?
- Так. Зробімо це. - Так.
Стане до бою?
Ви загинете.
Як на мене, краще ризикнути
й скоритися цьому нібито ворогу.
Я дивився тому ворогу у вічі.
Він не принесе нам визволення.
А ти принесеш?
Ельф?
Я віддам належне нашим предкам.
Вони вижили!
Разом ми це переживемо.
Ідіть за мною, і разом ми будемо жити!
Ходімо. За мною. Уперед!
Ходімо!
За мною!
Тео!
Це наш шанс. Наш час настав. Ходімо.
Зі мною. Пішли, хлопче. Іди за мною.
Дай мені руку.
Вище…
Поки що досить, хлопці.
Тепер перевозьте.
- Батьку. - Ісілдуре.
Може, поговоримо?
Чому мене не взяли в експедицію?
- Я думав, ти їдеш на захід. - Уже ні.
Доки не зроблю щось гідне Нуменору.
І що ж це? Скажи своїми словами.
У мене нема для цього слів.
Тому я так стараюся це відшукати.
Тож прошу твоєї допомоги.
Шкода, не можу допомогти.
Але в нас значно більше добровольців, ніж місця, щоб їх розмістити.
Половина міста хоче бути на тих човнах.
Постав мене на початок черги.
Яка в тебе кваліфікація?
- «Кваліфікація»? - Ти в морській сторожі?
- Ти ж знаєш, я напрочуд вправний моряк… - Ти в морській сторожі?
У сторожі королеви? У гільдії?
- Потрібна форма. - У гільдії вершників?
Це абсурд.
Доки ти вдавав вірність традиціям цього острова,
ці чоловіки ними жили.
Робили свої внески. Служили.
Тобі це все явно байдуже.
Мені не байдуже. Я готовий служити.
Я б дуже тобою пишався.
Але ти змарнував свій шанс.
І ти зробив свій вибір.
Ризикувати життями нуменорців
заради немитого південноземця і войовничої ельфійки?
Консуле Фаразоне! Нащо ви посилаєте наших земляків на смерть?
Фаразоне!
- Фаразоне! - Ходімо зі мною.
Пробач, що мовчав. Тяжкий видався тиждень.
Чому ти не зупинив це?
- Він вірний їй. Правильно це чи… - Неправильно.
Багато хто так думає. Замало, щоб вмовити його, але…
Тоді це маєш бути ти. Тебе він послухає.
Коли говорю я, його вуха затикаються.
То говори голосніше.
Південноземцю.
До тебе гості.
І куди ворог попрямував потім?
Далі на південь, напевно. До сторожової вежі Остіріту.
Я скажу морській сторожі.
Дякую, володарю Галбранде.
Упевнена, ваше братство стане настільки ж безцінним, коли ми причалимо.
Причалите?
Ґаладріель розказала нам про вашу мрію об'єднати ваш народ.
Невже?
Сподіваюся, вона не поквапилася з висновками?
Власне, я збирався…
Мій товариш просто відчуває тяжкість свого завдання.
Я не сумніваюся, що в потрібний час він його виконає.
Оскільки я поставила на це своє ім'я, сподіваюся, що так.
Королево-регент, ваш батько просить вашої присутності у вежі.
«Ґаладріель розказала нам».
А я все думала, як королева знала, що я прийду до її батька.
Хто ж знав, що ти обміняєш мене на герб гільдії.
Ти мене використала. Хоча я благав дати мені спокій.
Я щойно переконала Нуменор послати п'ять кораблів
і 500 людей на допомогу твоєму народу,
щоб надягти корону тобі на голову.
Багато хто припускатиме, що це ти мене використав.
Коронуй чиюсь іншу голову.
Мені тут не подобається.
Нічого, Діл. Це просто дерева.
Що за божевілля підштовхнуло їх іти сюди?
Кам'янистий перевал треба перекрити.
У темряві легше не стане. Не зупиняйтеся.
«У темряві легше».
Вовки.
Може, скажеш, що насправді відбувається?
Ці ліси ще ніколи не були такі голі в цю пору року.
Це ясно, як грибок на губі.
Це він винен, так? Той велетень.
Що ти пропонуєш мені зробити?
Те, що треба було зробити в таборі.
Забери в них колеса й покинь їх!
Чого ти чекаєш?
Доки хтось овдовіє?
Чи осиротіє?
Люди зголодніли.
Тримайся неподалік.
Це дуже дивно…
Як незвично…
- У мене мало серце не луснуло. - Мальво.
- Ми бачили сліди. - У багні.
Говоріть по черзі, будь ласка!
Тікайте!
Хутко, тікайте!
Норі!
Норі, тікай звідти!
Норі!
Він тебе з'їсть!
Не відступай, Онтамо.
Щоб батько тобою пишався.
Удари - як падіння Кам'яних гігантів у Північних Драгвах.
Та все ж?
Вони ще не воювали з цим ворогом.
Може, ельфійка згодиться запропонувати якесь навчання?
Є багато способів убити орка.
Але вам я покажу силовий і простий спосіб.
Вдарити, прокрутити, випустити кишки.
Нападайте на мене.
Побачимо, хто пустить кров.
Того, хто це зробить, я підвищу…
До лейтенанта.
Володіння мечем - це про рівновагу, а не силу.
Бийся ногами. А не руками.
Ельфійка б'ється з солдатом на площі.
Не стій на місці.
Постійно рухайся.
Для подолання орка не покладайся на силу.
Часто буває, що найлегше здолати його завдяки маневрам.
Молодець, лейтенанте.
Я ще не бачила, щоб так умів помічник коваля.
Ще не пізно це зупинити.
Може, скіпетр у твоєї кузини, але люди йдуть за тобою.
- З їхньою допомогою ти міг би… - Що?
Вплинути на ситуацію.
Інколи від дурості молодих старим хочеться плакати.
Хіба спроба зупинити війну - це дурість?
Дурість - пливти проти течії.
Приплив може піднятися й утопити людину,
або відступити й затягти її у відкрите море.
Зрозуміти течію означає знати, в який бік вона поверне далі.
Ти власноруч не дав останньому королю
повернути нас до старих звичаїв.
Не кажи, що не можеш змінити думку Міріель.
Чому ти думаєш, що ми з Міріель по різні боки?
Бо мій батько радше вмер би, ніж слухався б наказів якоїсь ельфійки.
«Наказів якоїсь ельфійки»?
Коли все це скінчиться, ельфи слухатимуться наших наказів.
Моя кузина може воювати за Ґаладріель, якщо хоче.
А я воюватиму за Нуменор.
Як це може бути за Нуменор?
Ти що, нічого не зрозумів?
Скоро ми врятуємо народець Середзем'я,
піднімемо їх до свого рівня й дамо короля, якого ті чекали.
Короля, який буде перед нами в боргу.
Тепер подумай, якщо можеш, як це піде на користь нам.
Руди й ліси, ремесла, данина…
Я б не посмів це припинити. Навіть за всю сіль у морі.
І тобі теж не варто.
Королівство!
- Королівство в небезпеці. Я мушу… - Небезпека минула, батьку.
Зараз ми робимо те, що ти завжди вважав необхідним.
Ми відновлюємо зв'язки з ельфами.
Я їду в Середзем'я.
Міріель?
Так, батьку.
Це я.
Не їдь у Середзем'я.
Усе, що тебе там чекає…
Що, батьку? Що мене чекає?
Темрява.
Ти уявляєш?
Усі говорять про твій вчинок.
Ще не бачила, щоб вони так полюбили чужака, як зараз тебе.
Принесла тобі бджолиного воску.
Намасти собі на лапу, це допоможе вгамувати біль.
Слухай.
Припини. Будь ласка.
За міцний союз між нашими прекрасними народами,
казадами й нолдорами.
- За союз. - За союз.
Доки вино не вдарило в голову,
володарю Дуріне, хочу вас похвалити.
Казад-дум називали найтихішим із гномських королівств,
але за останні місяці ваші горнила, кажуть, горять
незгірш за очі самого Ауле.
Ваші шахти копаються все глибше.
Завдяки чому у вас це нове відродження?
Те саме я можу спитати про Ліндон.
Відправляє своїх воїнів, розширює свої міста.
Трохи раптово для ельфів, ні?
Зазвичай ви тиждень роздумуєте, чи не поср…
Якщо дозволиш…
Для нас час тягнеться дуже повільно.
Ми часто забуваємо про роки праці, які нам здаються миттєвими.
Тому я не хотів би образити нашого гостя.
Як на мене, наш друг гном - надто міцний горішок,
щоб ображатися на чесне запитання.
У мене теж є до вас чесне запитання.
Звідки ви взяли цей стіл?
Чому ви питаєте?
Цей камінь залягає лише на певній глибині.
Наші резонатори дуже рідко знаходять його родовища.
Кожне з них ми вважаємо цінним даром.
Ми приберігаємо його лише для найбільш священних виробів.
Монументів або могильних плит
для почесних полеглих героїв.
Вибачте за наше святотатство, володарю Дуріне.
Ми перешлемо його вам додому, де цей камінь належно шануватимуть.
Приємно знати, що ельфам знайоме поняття честі.
Ваша милосте.
Отже, за союз двох наших народів.
За союз.
Твоя вірність цьому гному варта поваги.
Вірність другу завжди очікувана.
Незалежно від його раси.
Це виправдовує твою брехню власному королю?
Цікаво, Верховний Королю, чи це не ви мені брехали.
Я їздив у Казад-дум із пропозицією дружби, але насправді
вам було потрібне щось матеріальніше, чи не так?
Тобі знайома балада про коріння Ґітаеґлір?
Перекажи її мені, будь ласка.
Маловідома легенда, яку більшість вважає недостовірною.
Перекажи її мені, Елронде Напівельфе.
У ній ідеться про битву
високо у піках Імлистих Гір.
Не за честь чи обов'язок. А за дерево.
У якому, як казали, був схований останній втрачений Сильмарил.
По один бік бився воїн-ельф
із серцем чистим, як у Манве.
Він скерував у дерево все своє світло, щоб захистити його.
По інший бік був балроґ Морґота,
який скерував всю свою ненависть у дерево, щоб знищити його.
Посеред їхньої безкінечної дуелі дерево вразила блискавка…
Що викувала їхній конфлікт, сила…
Сила настільки ж чиста й світла, як саме добро.
Але сильна й непіддатлива, як зло.
Кажуть, вона проникла через коріння углиб гори,
де вона й чекає ось уже багато століть.
Дурін мав рацію.
То ти визнаєш, що гноми її знайшли.
Ту руду, що містить світло втраченого Сильмарила.
Я визнаю тільки це:
я обіцяв Дуріну не розкривати секретів його народу.
А що, як виконана обіцянка перед його народом
означала б гарантований вирок твоєму народу?
Уперше ми помітили це перед самим поверненням Ґаладріель.
Сподівалися, що відправивши її
і таким чином поклавши край останнім відлунням війни,
ми зможемо зупинити гниття.
Та попри всі наші зусилля,
наш занепад тільки прискорився.
Хвороба цього дерева - лише зовнішній прояв
внутрішньої реальності.
Що світло елдарів,
наше світло, тьмяніє.
Хто ще про це знає?
Дуже мало хто.
Я спитаю ще раз і востаннє:
гноми знайшли ту руду чи ні?
Я дав Дуріну клятву.
Для декого вона зараз може бути незначною.
Та на моє переконання,
такі речі пов'язують самі наші душі.
Я не збираюся порушувати свою клятву через якусь звичайну надію.
Надія ніколи не буває звичайною, Елронде…
навіть коли вона слабка.
Коли решта наших відчуттів спить,
око надії прокидається першим і заплющується останнім.
Якщо ельфи зараз покинуть Середзем'я,
армії темряви пройдуть по землі маршем.
Це буде кінець,
не лише для нашого народу, а для всіх народів.
Якщо надія не допустити цього - недостатня причина,
щоб ти передумав щодо своєї клятви,
пропоную тобі знайти іншу.
Який край безсмертні руки
Звели із Західних Морів?
Край дарів, край зорі
Що світитиме вічно?
Це був Нуменор Прекрасний Нуменор
Сонячний острів благодаті…
Я сказав, що небезпеки не буде.
Закладаюся, коли я зійду з корабля, усе скінчиться.
Але не кажи моєму батьку.
Він каже всім, хто має вуха, що його майбутній зять - герой війни.
Співайте! Нумо співати.
Пам'ятаєте слова?
Прослухавши, як ти їх квакаєш увесь вечір, боюся, я їх не забуду.
Може, Ісілдур заспіває з тобою.
Має бути цікаво.
Хай стоїть наш чудовий край Мечі смерть подолають
- Відповідь «ні». - Я ще нічого не казав.
Ми знайомі 15 років.
Думаєш, я не знаю, що ти прийшов сказати?
- Власне, 16, але… - Онтамо.
Так. І що я прийшов сказати?
Багатослівно вибачитися, на що Онтамо, звісно,
миттєво погодився б, але от я - ні.
А знаєш, чому?
Ти вибачаєшся лише тому, що думаєш: після мого підвищення
я зможу взяти тебе в експедицію.
- А ти можеш? - Ну от.
Я просто хочу сказати, що погодився б не миттєво.
- Але дякую. - Він не вибачився.
Я вибачився!
Але радо зроблю це ще раз. Вибач, що я почав бійку.
Тепер, прошу, візьми й мене.
Ні.
Як мені загладити провину?
Добре, можеш мене вдарити.
У щелепу, живіт, обирай сам. Один удар.
Три.
Два.
Власне…
Відчувалося як три.
То що, візьмеш мене на корабель?
Ісілдуре, ти мій найдавніший друг.
І якщо по правді, може, й досі найкращий друг, але…
- Що? - Онтамо, прошу.
Я не піду проти совісті й репутації,
рекомендуючи тебе для служби, яку ти можеш кинути.
Цього разу все буде інакше.
Колись, сподіваюся, так.
Колись, сподіваюся, ти знайдеш те,
заради чого захочеш пожертвувати чим завгодно.
Я піклуватимуся про твого Берека. Обіцяю.
Берека забирають?
Об'їзник коней обрав його.
Вибач, Ісіле. Море завжди праве.
Ти що, зайцем поїдеш?
А ти зібрався спалити човен?
Геть звідси, негайно. Я нікому не скажу, що тебе бачив.
- Передай ліхтар. - Не смій.
Ану віддай!
Збирайте всіх, хто є. Хутко!
Витягніть їх. Швидше.
Витягніть їх! Ісілдуре?
Ісілдуре?
Що сталося?
Він був у рибальському човні. Певно, бочка вибухнула.
Бочка?
Він мене врятував.
Міг просто покинути, але врятував мене.
Капітане!
Маємо підстави підозрювати випадкового розбійника,
але ще не знаємо, хто він.
На щастя, ми не втратили заодно решту кораблів.
Це явно була спроба зародити у вас сумніви, королево-регент.
- Не піддавайтеся. - Змушений не погодитися з ельфійкою.
Можливо, ми дійсно поспішили.
Королівство треба вести. А не тягти.
Рекомендую відкласти поїздку,
доки не зможемо завоювати більше прихильників.
Наш ворог щодень сильнішає. Із кожною годиною наших сумнівів.
Пам'ятайте, чому ви обрали цей шлях. Пам'ятайте про віру.
Думаєте, я могла б забути?
У нас ще є три кораблі. І благословення вашого батька.
А володар Галбранд?
Він чекає нашого від'їзду.
Не сумніваюся.
Дати відбій морській сторожі?
Ця рада повторно збереться на світанку для ухвали остаточного рішення.
Простежте, щоб був володар Галбранд.
Що ти зміг встановити?
Елронде, пробач мені.
Пробачити?
Що я не сказав тобі раніше.
Ти знав.
Я благав його дозволу розповісти тобі з самого початку,
але Верховний Король заборонив.
І цей мітріл…
Це наш єдиний порятунок?
Елронде, я перевіряв його всілякими способами.
Ніщо не затьмарює його світло.
Ми вважаємо, що якщо зможемо швидко здобути його у великій кількості,
якої вистачить, щоб знову насичити кожнісінького ельфа світлом валарів…
Тоді так.
Так. Можливо, так і є.
Мені шкода.
Що Верховний Король мене обманув?
Чи що тепер наш народ приречений, якщо я не порушу клятву?
І не зраджу друга?
Я був присутнім, Елронде, в ніч, коли відпливав твій батько.
Смертний чоловік, який вважав, що може переконати самих богів
воювати на нашому боці.
Я чув, як твоя матір благала його не їхати,
просила його, все питала, чому, чому це має бути він?
І знаєш, що він сказав?
Тому що він один міг це зробити.
Мені не варто було тебе використовувати.
За це я прошу пробачення.
Завтра королева запросить тебе на аудієнцію.
Твій голос на тій зустрічі може вирішити, бути цій місії чи не бути.
- Допоможи мені. - Думаю, я вже тобі допоміг.
Тоді допоможи собі.
Не борися зі мною, давай разом боротися з ними.
Не так давно такі чоловіки, як я, билися з ними пліч-о-пліч.
Такі, як ти. Але не ти сам.
Помиляєшся.
Ти не знаєш, чим я займався, перш ніж опинився на тому плоту.
Не знаєш, як я вижив.
Як ми всі вижили.
І коли це взнають ці люди, вони мене виженуть.
Як і ти.
Часом, щоб знайти світло, треба спершу торкнутися темряви.
Що ти знаєш про темряву?
Чий то був кинджал, Ґаладріель?
Кого ти втратила?
Мого брата.
Що з ним сталося?
Його вбили.
У темряві, у стані відчаю.
Слуги Саурона. Цього тобі досить?
То річ у помсті?
Спрагу не вгамуєш морською водою.
Тоді в чому? Чому ти б'єшся далі?
Ти просиш мене поїхати в єдине місце, куди я поклявся не повертатися.
Хоча б скажи, чому.
Чому ти воюєш далі?
Бо не можу зупинитися.
Загін, яким я командувала, збунтувався.
Мій найближчий друг змовився з королем мене вигнати.
І кожен із них поводився так…
Бо, на мою думку, вони вже не могли відрізнити мене…
Від зла, з яким я боролася.
Співчуваю.
Щодо твого брата.
Що все так сталося.
Мені прикро.
Твоя прикрість не полегшить мого болю.
Як і молот із ковадлом - твого.
Тут тобі не знайти спокою.
Як і мені.
Тривалого миру нема на жодному шляху,
крім того, що пролягає через море.
Я століттями билася, щоб заслужити свій.
А ти так заслужиш свій.
Я давно чекав цього дня.
Дня, коли ваш король нарешті повернеться,
підніме нас із багна й бруду,
щоб ми по праву зайняли своє місце поруч із вами.
Я клянуся вірою й правдою служити вам довіку.
Я присягаю на вірність Саурону.
Ви і є Саурон, чи не так?
Агов… Чекайте…
Тоді я служитиму вам. Ким би ви не були.
Пов'язувати може лише кров.
Волдреґу?
Волдреґу…
Волдреґу, ні.
Ні…
Ні!
На другий раз цілься вище.
І не бійся так тятиви.
Нащо морочитися, вчити мене?
Бо в мене понад 200 років пішло на те,
щоб розвинути відвагу, завдяки якій я зараз тут стою.
А ти відшукав її у 14 років.
І вона знадобиться нам.
Усе моє життя такі, як ти, стежили за нами.
Рахували кожне перешіптування.
Кожен надто гострий кухонний ніж.
Нас усіх от-от поховають у цій вежі.
То нащо вмирати з нами?
Бо рахуючи перешіптування й ножі,
я добре взнав голоси й руки тих, кому вони належать.
Половина наших пішла.
Але половина залишилася.
Включно з тобою.
Тому цілься вище.
Ви дечого не знаєте.
Я вже це бачив.
Це ключ.
Зроблений якимось забутим ремеслом ворога, щоб поневолити ваших предків.
Ключ до чого?
Я не знаю.
Ворожий командир говорив про те, щоб стати богом.
Щоб дати оркам домівку в цих краях.
Та яким би не був його задум, ясно ось що.
Наш ворог знає: твій син має те, що йому для цього треба.
Скільки в нас часу?
Дні.
Може, години.
Ми виживемо, Бронвін.
Спосіб є.
Повинен бути.
Один спосіб таки є.
Ні! Скорися ворогу, і віднімеш усе.
У твого сина і його синів пізніше.
Твій народ цілу епоху працював над тим, щоб повернути собі добре ім'я.
І ти перекреслиш це все в одну-єдину мить відчаю?
Повинен бути інший спосіб.
То скажи, який. Я благаю тебе.
От бачиш?
Ви правильно за нами стежили.
Бо нам судилася темрява.
Так ми виживаємо.
Може, просто ми такі.
І завжди такими будемо.
На кону значно більше, ніж просто наші життя.
Коли Морґот пішов війною, потонув цілий континент.
Звідки знати, які жахи зробить можливими ключ,
що потрапить у руки ворога?
Чим ми можемо його зупинити?
Озирнися. Усе скінчено.
- Ще ні. - Уже скоро.
І коли вони підуть на нас, ця вежа впаде.
Нампат!
Ти це вигадав, чи не так?
Діса багато років хоче новий стіл, тож…
Давай, не такий він і важкий.
Мене обтяжує не вага стола.
То чому не розкажеш?
Розділений тягар може вполовинитися чи подвоїтися.
Залежно від співчуття слухача.
Борода Ауле! Годі ходити околяса.
Хочу почути все як є, без прикрас.
Я не казав тобі правди, Дуріне.
Я прийшов у Казад-дум не заради дружби, а заради амбіцій.
Я цього не знав.
Але я прийшов по мітріл.
Для чого?
Без нього
ми, ельфи, маємо або покинути ці береги до весни, або загинути.
Загинути?
Як загинути?
Наші безсмертні душі зійдуть нанівець,
поволі зменшуючись,
доки від нас не лишаться тіні,
які згинуть у вирі часу.
Навіки.
То доля всієї ельфійської раси - у моїх руках?
Здається, так.
Повтори це.
Доля всієї ельфійської раси - у твоїх руках.
У чиїх руках?
У твоїх.
Бери свої гладенькі сорочки. Рушаймо в дорогу.
- Дуріне… - Поки що не дякуй.
Подякуєш, коли придумаємо, як вмовити батька.
Можна вже рушати, будь ласка?
Нам далеко вертатися.
І від усього цього сонця в мене аж живіт розболівся.
За однієї умови. Скажеш Дісі, що цей стіл - від мене.
Не перегинай палицю, ельфе.
Володарю Галбранде, вас викликає королева-регент.
Дивіться, батько влаштував його на службу. Знову.
Я своє місце заслужив. Як і ти.
Солдате.
Іди до об'їзника коней.
Я думав, я в кавалерії.
Так і є.
Замітатимеш стайні.
Солдати!
Звільнити шлях!
Підняти вітрила!
Прямуємо на північний схід.
У Середзем'я.
Так!
Сонце хутко сідає
За кам'яні дерева
Світло у вежі сяє
Там уже не мій дім
Очі блідо-сяйливі
Пісок чорний, а не ліжко
Я міняю все, що знаю
На невідомість попереду
Кличте мене Кличте мене, далекі краї
Бо я маю йти у мандрівний цей час
Мушу в далечінь іти
У мандрівний цей час
Пиття в мене мало
А їжі ще менше
Сили кажуть мені «ні» Та дорога вимагає «так»
Ніжки в мене короткі Але довгий цей шлях
Ні спочинку, ні втіхи
Одна втіха - в піснях
Заспівайте мені Далекі краї
Повстаньте й ведіть мене У мандрівний цей час
Обіцяйте знайти мене
У мандрівний цей час
Нарешті їхня відповідь лунає
Крізь холод, крізь мороз
Хто блукає чи щось знає - той не заблукав
Яка б не була туга
За всяку ціну
Хто блукає чи щось знає - той не заблукав
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова
Креативный супервайзер Дмитрий Восколович