‫תזמן את הלגיונות. הגיע הזמן.‬
‫האויב שלנו נשבע לתקוף.‬
‫מי מביניכם יקום ויילחם?‬
‫אתם תמותו.‬
‫זמן רב חיכיתי ליום הזה ‬
‫אני נודר נדר נאמנות לסאורון.‬
‫מחציתנו עזבו זה עתה.‬
‫אבל מחצית נשארו.‬
‫למה לא נבחרתי למשלחת?‬
‫חשבתי שאתה נוסע מערבה?‬
‫רק אחרי שאעשה משהו ראוי למען נומנור.‬
‫זה עתה שכנעתי את נומנור לשגר חמש ספינות‬
‫ו-500 אנשים כדי לסייע לבני עמך,‬
‫ולהניח על ראשך כתר.‬
‫את מבקשת שאלך למקום היחיד שנשבעתי לא לשוב אליו לעד.‬
‫מדוע את ממשיכה להילחם?‬
‫כי אני לא יכולה להפסיק.‬
‫בוא איתי ויחדיו נגאל את שתי השושלות שלנו.‬
‫מפליגים לצפון-מזרח אל הארץ התיכונה.‬
‫זו לא חרב. זהו כוח.‬
‫שמעת על סאורון?‬
‫ראיתי את זה בעבר.‬
‫זה מפתח.‬
‫מפקד האויב דיבר על הענקת בית לאורקים באדמות הללו.‬
‫לא משנה מה הן תוכניותיו, דבר אחד ודאי.‬
‫האויב שלנו יודע שבנך מחזיק במה שנחוץ לו כדי לממש זאת.‬
‫כמה זמן?‬
‫אולי שעות.‬
‫שר הטבעות: טבעות הכוח‬
‫חיים חדשים.‬
‫כנגד המוות.‬
‫ילדיי,‬
‫שרדנו דברים רבים.‬
‫השלכנו את השלשלאות שלנו.‬
‫חצינו הרים, שדות,‬
‫כפור ואדמות בור,‬
‫עד שרגלינו הכתימו את העפר בדם.‬
‫מארד מיתרין עד לאפל ארנן,‬
‫אנחנו שרדנו.‬
‫אך הלילה, ממתין לנו עוד מבחן אחד.‬
‫האויב שלנו אולי חלש, והם מעטים,‬
‫אולם עד תום הלילה, חלק מאיתנו ייפול.‬
‫אבל לראשונה תעשו זאת‬
‫לא כעבדים אלמוניים בארצות רחוקות,‬
‫אלא כאחים.‬
‫כאחים ואחיות, בביתנו!‬
‫נאמפאט‬
‫זהו הלילה בו נושיט את יד הברזל של האורוקים‬
‫ואגרופנו ילפות את האדמות הללו.‬
‫נאמפאט, נאמפאט‬
‫לבצע חיפוש.‬
‫כולכם! להתפזר! למצוא אותם!‬
‫בלי להעליב, האדון-האב, אבל איפה הוא?‬
‫מה קרה לסאורון?‬
‫אין לו שום זכר. הוא כנראה קיבל שכל והתחפף.‬
‫לא. האלף פה.‬
‫אני מריח אותו.‬
‫כן, אבא.‬
‫פה למעלה!‬
‫תורידו אותו!‬
‫החוצה, מייד!‬
‫לפתוח את הדלת הזאת!‬
‫החוצה!‬
‫האדון-האב! אתה חייב לזוז עכשיו!‬
‫אתה חייב לזוז!‬
‫כמה מהם יכלו לשרוד את זה?‬
‫כמה זמן יש לנו?‬
‫לא די זמן.‬
‫בואו, צריך להכין את הכפר.‬
‫לאט, ברק. לאט, חמוד.‬
‫להניף אותו!‬
‫חשבתי שכל החיילים אמורים לישון.‬
‫סלחי לי, המפקדת. אני רק...‬
‫קיווית לראות ראשון את היבשה?‬
‫עמוד חופשי.‬
‫היא תתגלה לעיניך בעוד כמה רגעים.‬
‫היא כבר נגלתה לעינייך?‬
‫זה קרה לפני שעה כמעט.‬
‫עיני האלפים חדות.‬
‫ויחד עם זאת, עיניי טרם ראו אותך.‬
‫מנופף בחרב או מניף מפרש.‬
‫מהי דרגתך?‬
‫מנקה אורוות.‬
‫אל תבוז למלאכה שגורמת ענווה.‬
‫צניעות הצילה ממלכות שלמות שהגאווה כמעט גרמה לחורבנן.‬
‫לא הצטרפתי למשלחת הזאת כדי לחוש ענווה, המפקדת.‬
‫אז לשם מה הצטרפת, חייל?‬
‫רק ניסיתי להתרחק.‬
‫ככל שיכולתי מהמקום ההוא.‬
‫מנומנור?‬
‫זו אינה נומנור.‬
‫לא נומנור האמיתית, בכל אופן.‬
‫אם היא התקיימה אי פעם.‬
‫היא התקיימה.‬
‫היא עדיין קיימת...‬
‫ולו רק בליבו של מנקה האורוות השפל ביותר.‬
‫שמי איסילדור.‬
‫הייתי צריכה לדעת.‬
‫אתה דומה לאביך.‬
‫תמיד אמרו לי שאני דומה יותר לאימי.‬
‫חייל.‬
‫קפטן.‬
‫אימו...‬
‫מה קרה לה?‬
‫זה מוזר.‬
‫רוב חיי הבטתי מזרחה כדי לראות את השמש זורחת מעל לים,‬
‫ומערבה כדי לראות אותה שוקעת מעל ליבשה.‬
‫אנחנו מפליגים אל השחר, אך בעיניי,‬
‫יש תחושה שהלילה מפציע.‬
‫היא טבעה.‬
‫היבשה נגלתה, הוד מעלתך.‬
‫בעוד כמה זמן נעגון?‬
‫יש יום הפלגה שלם אל ההרים.‬
‫ומשם, עוד יום רכיבה מזרחה אל העמק.‬
‫תאותת לשאר הספינות.‬
‫תגיד להן להזדרז ככל האפשר.‬
‫אין לנו כישורים להשמידו.‬
‫איפה תחביא אותו?‬
‫אסור שאיש ידע.‬
‫אפילו את.‬
‫האויב שלנו אותר.‬
‫שרדנו אותם בעבר.‬
‫כעת עלינו לעשות זאת שוב.‬
‫הלילה.‬
‫מיקומנו מעניק לנו יתרון.‬
‫אבל כדי לנצל אותו, עלינו לפתות את האויב להתקרב.‬
‫עלינו לחכות עד שאחרון האורקים‬
‫יחצה את הגשר הזה לפני שנפתח במתקפה.‬
‫זה יבחן את העצבים שלכם.‬
‫שיבחן.‬
‫כל מי שלא יכול להילחם יתבצר בפנים.‬
‫זה יהיה המאחז שלנו. מקום הנסיגה שלנו.‬
‫תהיו אמיצים. כולכם.‬
‫ראיתי צבאות קטנים מזה מביסים יריבים גדולים יותר.‬
‫בקרוב תשקע השמש.‬
‫תעשו את חלקכם ואני נשבע לכם, תראו עוד זריחה.‬
‫- האם אתם מאמינים בזה? - כן.‬
‫- האם אתם מאמינים בזה? - כן!‬
‫אל מקומותיכם.‬
‫מה לגביי?‬
‫מסבאה.‬
‫המסבאה היא לפצועים וילדים. אני יכול להילחם.‬
‫אני יודעת שאתה יכול.‬
‫לכן אני זקוקה לך שם בפנים, להגן על חסרי היכולת.‬
‫בוא.‬
‫זוכרת, כשהייתי קטן... היו לי חלומות בלהה?‬
‫אני זוכרת.‬
‫את זוכרת מה נהגת לומר?‬
‫כשחיבקת אותי בחושך?‬
‫האם תגידי לי את זה עכשיו?‬
‫"בסוף, הצל הזה הוא רק דבר קטן וחולף.‬
‫"יש אור ויופי נשגבים‬
‫"שהוא לעולם לא ישיג.‬
‫"תמצא את האור...‬
‫"והצל לא ימצא אותך."‬
‫היי שלום, אימא.‬
‫את מוכנה?‬
‫לא. ואתה?‬
‫זרעי האלפירין...‬
‫זו מסורת בקרב האלפים.‬
‫לפני תחילת הקרב... לשתול אחד.‬
‫חיים חדשים, כנגד המוות?‬
‫מאמינים שאחד מהוולאר‬
‫משגיח על דברים שצומחים...‬
‫ועל אלו שמטפלים בהם.‬
‫את השאר...‬
‫נשתול בתום הקרב.‬
‫בגינה חדשה.‬
‫את ואני.‬
‫ותיאו.‬
‫ביחד.‬
‫תבטיח לי.‬
‫הם כאן.‬
‫אוי ואבוי...‬
‫הטיפשים הארורים פספסו אותנו.‬
‫קדימה!‬
‫הם בדרך למסבאה.‬
‫- להילחם על ארצות הדרום! - להילחם על ארצות הדרום!‬
‫האדמה שלנו!‬
‫אמיץ למדי, אלף. אמיץ למדי.‬
‫ברונווין.‬
‫נלחמנו בבני עמנו.‬
‫חשבת שנאמץ אותם בחינם?‬
‫צריך לשלם את המחיר...‬
‫ועכשיו, כולכם תשלמו.‬
‫טרדוויל!‬
‫אימא!‬
‫כולם, אל המאחז!‬
‫לך!‬
‫אל המסבאה!‬
‫המסבאה!‬
‫כולכם!‬
‫לכו!‬
‫שולחן!‬
‫מהר!‬
‫אימא. אימא.‬
‫תעזרו קודם לו.‬
‫לא.‬
‫נעזור לך.‬
‫אימא.‬
‫תיאו...‬
‫תצטרך לעצור את הדימום.‬
‫אני לא חושב שאני...‬
‫תעשה את זה או שאמות. אתה מבין?‬
‫תיאו.‬
‫אימא, תכיני את עצמך.‬
‫אני מצטער.‬
‫תפעיל לחץ על הפצע.‬
‫לשרוף... ‬
‫- היא קרה. היא איבדה יותר מדי דם. ‬
‫לא.‬
‫היא אומרת "לשרוף".‬
‫את זרעי האלפירין. צריך לאטום את הפצע באש.‬
‫תביאו לי עץ בוער. מהר!‬
‫עכשיו.‬
‫עכשיו בצד הזה.‬
‫קדימה.‬
‫מספיק.‬
‫ברונווין?‬
‫- אימא? - ברונווין?‬
‫תתעוררי! אימא!‬
‫נאמפאט! נאמפאט!‬
‫לשבת!‬
‫מה שאני מחפש.‬
‫תן לי את זה.‬
‫תשחרר אותם.‬
‫אשקול את זה.‬
‫למה להקריב את חייהם בשביל דבר כה קטן?‬
‫האישה כעת.‬
‫לא!‬
‫- חכה! - תיאו!‬
‫זה כאן למטה.‬
‫לא.‬
‫תיאו!‬
‫אני מצטער.‬
‫ולדרג, יש לי משימה בשבילך.‬
‫על כולם למות.‬
‫אונטמו!‬
‫לך.‬
‫אבא!‬
‫- אני בסדר. - חשבתי שאתה...‬
‫אני בסדר, איסיל.‬
‫חייל.‬
‫המפקד שלהם?‬
‫החפץ שאצלו...‬
‫אסור שהוא יימלט עימו.‬
‫מי זו?‬
‫מפקדת צבאות הצפון.‬
‫גלדריאל.‬
‫"נורו לים!"‬
‫לך!‬
‫אתה זוכר אותי?‬
‫לא.‬
‫עצור!‬
‫צריך אותו בחיים.‬
‫אני צריכה אותו בחיים.‬
‫את לא יודעת מה הוא עשה.‬
‫האם גרמתי סבל למישהו שאהבת?‬
‫לאישה?‬
‫אולי לילד?‬
‫נצור לשונך.‬
‫הלברנד, תניח את זה.‬
‫אי אפשר להרוות את הצמא בשתיית מי ים.‬
‫אז מה דעתך?‬
‫אני אוהב את ההרים.‬
‫אתה עומד לראות אותם מקרוב.‬
‫המפקדת גלדריאל מרכיבה פלוגה‬
‫לאיתור האורקים שנמלטו,‬
‫והצלחתי לשדל לשנינו מקום.‬
‫מה עם אונטמו?‬
‫אני חושב שאשאר פה לזמן מה. אסייע לאנשים האלה.‬
‫- ראית מספיק קרב לשבוע? - מספיק לחיים שלמים.‬
‫הפלוגה הזאת, מתי היא יוצאת לדרך?‬
‫לא ידוע בוודאות. רק אחרי שהיא תסיים איתו.‬
‫כשהייתי ילדה, שמעתי סיפורים על אלפים שנחטפו בידי מורגות'.‬
‫עונו. עוותו.‬
‫נהפכו ליצורים חדשים והרוסים.‬
‫אתה אחד מהם, לא כן?‬
‫המוריונדור.‬
‫בני האופל.‬
‫האורקים הראשונים.‬
‫אורוקים.‬
‫אנחנו מעדיפים "אורוקים".‬
‫אפילו מוריונדור מקבלים פקודות מאדון.‬
‫ואני מחפשת את אדונך.‬
‫איפה הוא?‬
‫איפה סאורון?‬
‫אולי כדאי שנוציא את האסירים לאור השמש.‬
‫אחרי תבוסתו של מורגות',‬
‫זה שאת מכנה סאורון...‬
‫הקדיש את עצמו לריפוי הארץ התיכונה,‬
‫לאיחוי אדמותיה החרבות בסדר מושלם.‬
‫הוא ביקש לחשל כוח‬
‫לא מבשר ודם...‬
‫אלא בבשר החי.‬
‫כוח של העולם הלא נראה.‬
‫הוא הורה לכמה שיותר ללכת אחריו הרחק צפונה.‬
‫אבל על אף שניסה...‬
‫משהו היה חסר.‬
‫צל של ידע אפל‬
‫שהסתיר את עצמו, אפילו מפניו.‬
‫לא משנה כמה דם הוא שפך בחיפושיו.‬
‫מצידי...‬
‫הקרבתי די והותר מילדיי למען שאיפותיו.‬
‫ביתרתי אותו לשניים.‬
‫הרגתי את סאורון.‬
‫אני לא מאמינה לך.‬
‫את לא מסוגלת להאמין שאורוק יעשה את הדבר‬
‫שכל צבאך לא הצליח לעשות.‬
‫אני לא מאמינה שאתה האדון היחיד של הצבא הזה.‬
‫לילדיי אין אדון.‬
‫הם לא ילדים, הם עבדים.‬
‫אבל לכל אחד מהם יש שם. לב.‬
‫- לב שמורגות' יצר. - אנחנו יצירי האחד,‬
‫אדון האש הסודית, בדיוק כמוך.‬
‫ראויים לנשמת חיים,‬
‫וראויים לא פחות לבית.‬
‫בקרוב...‬
‫האדמה הזאת תהיה שלנו, ואז תביני.‬
‫לא.‬
‫בני מינך היו טעות.‬
‫נוצרתם בתור לעג.‬
‫וגם אם ייקח לי עידן שלם, אני נשבעת להכחיד עד האחרון שבכם.‬
‫אבל אתה תוחזק בחיים,‬
‫כך שיום אחד,‬
‫לפני שאנעץ את פגיוני בליבך המורעל,‬
‫אלחש באוזנך המחודדת‬
‫שכל צאצאיך מתים,‬
‫ושהפורענות של בני מינך תמה איתך.‬
‫נדמה שאני לא האלף היחיד בחיים‬
‫שהאופל שינה אותו.‬
‫אולי החיפוש שלך אחר יורשו של מורגות'‬
‫היה אמור להסתיים בהשתקפותך בראי.‬
‫אולי אתחיל בהריגתך, אורק מרייר שכמוך.‬
‫גלדריאל.‬
‫אורוק...‬
‫מי אתה?‬
‫תודה...‬
‫שעצרת בעדי.‬
‫את עצרת קודם בעדי.‬
‫מה שהוא עשה לך,‬
‫ומה שאתה עשית...‬
‫תשתחרר מזה.‬
‫מעולם לא האמנתי שאוכל להשתחרר...‬
‫עד היום.‬
‫בלחימה לצידך, אני...‬
‫הרגשתי...‬
‫אם רק אוכל להיאחז בהרגשה הזאת,‬
‫שהיא תישאר עימי תמיד,‬
‫שתתמזג עם עצם קיומי, אז אני...‬
‫גם אני חשתי בזה.‬
‫הלורד הלברנד. המלכה השליטה מבקשת לראותך.‬
‫המלכה השליטה.‬
‫מה שאני חבה לך... אנשיי חיים בזכותך.‬
‫להבנתי, הם חיים בזכותך.‬
‫נטל שמעולם לא שאפתי ליטול.‬
‫מעטים מהמנהיגים הטובים שואפים לכך.‬
‫אבל אם תרצי הקלה בנטל,‬
‫אולי אוכל לסייע.‬
‫קראת לי, הוד מלכותך.‬
‫ברונווין...‬
‫זה הלורד הלברנד.‬
‫ברונווין.‬
‫האם זה נכון? אתה המלך שהובטח לנו?‬
‫כן.‬
‫הבה נריע!‬
‫הבה נריע למלך האמיתי של ארצות הדרום!‬
‫תושבי הארצות הללו חיכו לרגע הזה זמן רב.‬
‫לא זמן רב כמו האלפים.‬
‫אל תתייסר.‬
‫רבים אולי היו נוהגים כך במקומך.‬
‫אתה לא מבין.‬
‫אני לא מרגיש רק אשמה.‬
‫אני מרגיש אובדן.‬
‫אובדן?‬
‫כשהוא היה בידיי,‬
‫הרגשתי...‬
‫חזק.‬
‫אז תיפטר מזה.‬
‫אחת ולתמיד.‬
‫איך?‬
‫תן אותו לנומנור.‬
‫שישליכו אותו לים במסעם הביתה.‬
‫לאט. ברק, לאט.‬
‫זו רק שריטה. אתה בסדר.‬
‫היי... ברק.‬
‫זהירות.‬
‫את'הה...‬
‫נו אידוי הי.‬
‫איך עשית את זה?‬
‫לא הכאב שלו מפריע לו...‬
‫אלא של הרוכב שלו.‬
‫אין לי כאבים.‬
‫כשסוס מווסטרנס רוכב אלי קרב,‬
‫הוא יוצר קשר בלתי נתיק עם החייל שרוכב עליו.‬
‫עם הזמן, הם נהפכים לאחד.‬
‫מכירים אפילו את הרגשות הכי כמוסים בליבו של האחר.‬
‫- אתה מכיר את רגשותיו? - לא.‬
‫הוא מכיר את שלך.‬
‫איפה למדת את כל זה?‬
‫מאימא שלך.‬
‫אתה חושב שתוכל ללמד אותי?‬
‫אודון...‬
‫לתפוס מחסה!‬
‫המלכה!‬
‫ברק!‬
‫ולנדיל!‬
‫מעבר לחומה!‬
‫- תיאו! - תיאו!‬
‫תרגום כתוביות: תמי יפה‬
‫בקרת כתוביות גד לוי‬