Скликай легіони. Час настав.
Наш ворог клянеться напасти.
Хто з вас стане до бою?
Ви загинете.
Я давно чекав цього дня.
Я присягаю на вірність Саурону.
Половина наших пішла.
Але половина залишилася.
Чому мене не взяли?
Я думав, ти їдеш на захід.
Доки не зроблю щось гідне.
Я щойно переконала Нуменор послати п'ять кораблів
і 500 людей на допомогу твоєму народу,
щоб надягти корону тобі на голову.
Просиш мене їхати туди, куди я клявся не повертатися.
Чому ти воюєш далі?
Бо не можу зупинитися.
Їдьмо зі мною, і разом ми очистимо наші родоводи.
Прямуємо на північний схід у Середзем'я.
Це не меч. Це сила.
Колись чув про Саурона?
Я вже це бачив.
Це ключ.
Ворожий командир хотів дати оркам домівку в цих краях.
Яким би не був його задум, ясно ось що.
Наш ворог знає: твій син має те, що йому треба.
Скільки є часу?
Може, години.
ВОЛОДАР ПЕРСНІВ: ПЕРСНІ ВЛАДИ
Нове життя.
Усупереч смерті.
Діти мої,
ми стільки всього витримали.
Ми порвали наші кайдани.
Переходили гори, поля,
замерзлі пустки,
лишаючи криваві сліди в пилюці.
Від Сірих Гір і до Ефель-Арнену,
ми витримали все.
Та сьогодні на нас чекає ще одне випробування.
Може, наш ворог і слабкий, і його кількість незначна,
та до завтрашнього ранку дехто з нас не доживе.
Але вперше ви зробите це
не як безіменні раби в далеких краях,
а як браття.
Як браття й сестри в нашому домі!
Нампат.
Бо цієї ночі ми простягнемо залізну руку уруків
і стиснемо кулак довкола цих країв.
Нампат.
Обшукати все.
Увага всім! Розосередьтеся! Знайдіть їх!
Не ображайтеся, Володарю-батьку, але де він?
Що сталося з Сауроном?
Від нього й сліду не лишилося. Певно, порозумнішав і втік.
Ні. Той ельф тут.
Я його нюхом чую.
Так, батьку.
Сюди!
Давай його сюди!
Виходь, негайно!
Відчиніть ті двері!
Виходь!
Володарю-батьку! Ви мусите йти!
Ви мусите йти!
Скільки з них могли в такому вижити?
Скільки в нас часу?
Замало.
Ходімо, треба підготувати село.
Тихенько, Береку. Спокійно.
Піднімайте!
Я думала, всі солдати мають бути в ліжку.
Вибачте, командувачко. Я лише…
Сподівався побачити землю першим?
Вільно.
Вона от-от стане видимою для твоїх очей.
А для ваших очей уже видима?
Майже годину як.
У ельфів гострий зір.
І все ж я раніше тебе не бачила.
Ні в учбових боях, ні біля вітрил.
Яке твоє звання?
Підмітальник стаєнь.
Не зневажай працю, що веде до смирення душі.
Смирення рятувало цілі королівства, яких мало не знищила погорда.
Я вступив у цю експедицію не заради смирення, командувачко.
Тоді нащо ти вступив у неї?
Я просто хотів утекти.
Якомога далі звідти.
З Нуменору?
Це не Нуменор.
Точніше, не справжній Нуменор.
Якщо він узагалі існував.
Він існував.
Він існує й досі,
хай навіть лише в серці підмітальника стаєнь.
Я Ісілдур.
Як я не здогадалася?
Ти схожий на батька.
А мені завжди казали, що я схожий на матір.
Солдате.
Капітане.
Його мати…
Що з нею сталося?
Це дивно.
Я майже все життя дивився на схід, щоб побачити, як встає сонце над морем.
І на захід, щоб побачити, як воно сідає.
Ми пливемо в бік світанку, але мені
це більше схоже на прихід ночі.
Вона втопилася.
Показалася земля, ваша величносте.
Скільки до скидання якорів?
До гір пливти ще цілий день.
А звідти ще день їхати на схід у долину.
Сигнальте іншим кораблям.
Скажіть, хай спішать, як тільки можуть.
Його не можна знищити.
Де ти його ховатимеш?
Ніхто не повинен знати.
Навіть ти.
Ворог у полі зору.
Ми вже їх відбивали.
Тепер маємо зробити це знову.
Сьогодні ввечері.
Наші позиції дають нам перевагу.
Та щоб скористатися нею, треба заманити ворога ближче.
Ми повинні чекати, доки всі орки
не перейдуть той міст, і тоді почати атаку.
Це перевірка на відвагу.
Стійте до кінця.
Усіх, хто не може битися, забарикадують усередині.
Це буде наша фортеця. Місце для відступу.
Кріпіться. Усі ви.
Я бачив, як менші армії долали сильнішого ворога.
Скоро сонце сяде.
Робіть своє, і я присягаюся вам, що ви знову побачите його схід.
- Ви в це вірите? - Так.
- Ви в це вірите? - Так!
На позиції.
А як же я?
У таверну.
То для поранених і дітей. Я можу битися.
Я знаю, що можеш.
Тому ти потрібен мені там. Захищатимеш тих, хто не може.
Ходімо.
Пам'ятаєш, коли я був малим… Як мені часом снилися кошмари?
Пам'ятаю.
Пам'ятаєш, що ти мені казала?
Коли обіймала мене в темряві.
Можеш сказати це мені зараз?
«Зрештою, ця тінь - мала й скороминуща.
Є світло й невимовна краса,
яких їй ніколи не дістати.
Знайди те світло…
І ця тінь не знайде тебе».
Прощавай, мамо.
Ти готова?
Ні. А ти?
Насіння алфіріну…
Це ельфійська традиція.
Перед початком битви посади одну насінину.
Нове життя, усупереч смерті?
Вважається, що хтось із валарів
оберігає все, що росте…
І їхніх доглядачів.
Решту…
Ми посадимо після закінчення битви.
У новому саду.
Ти і я.
І Тео.
Разом.
Пообіцяй мені.
Вони тут.
Лишенько.
Бісові дурні нас не помітили.
Давай!
Вони прямують у таверну.
- Бийтеся за Південні Землі! - За Південні Землі!
Край наш!
А ти навіть відважний, ельфе. На диво відважний.
Бронвін.
Ми билися зі своїми.
Думав, ми піклуватимемося про них задурно?
Треба було заплатити ціну…
І тепер ви всі заплатите.
Тредвіле!
Мамо!
Усі у фортецю!
Швидше!
У таверну!
Усім!
Бігом!
На стіл!
Швидше!
Ворушіться!
Мамо.
Спершу допоможіть йому.
Ні.
Ми тобі допоможемо.
Мамо.
Тео…
Треба зупинити кровотечу.
Я не вмію…
Або ти це зробиш, або я помру. Розумієш?
Тео.
Мамо, готуйся.
Пробач.
Притискай рану.
Пали…
Їй холодно. Втратила багато крові.
Ні.
Вона каже «пали».
Насіння алфіріну. Треба запечатати рану вогнем.
Принеси хмизу. І швидше!
Давай.
Давай!
Тепер цей бік.
Ну ж бо.
Досить.
Бронвін?
- Мамо? - Бронвін?
Отямся! Мамо!
Нампат!
Сядьте!
Те, що я шукаю.
Дай це мені.
Відпусти їх.
І я подумаю.
Нащо жертвувати їхнім життям заради такої дрібниці?
Жінка наступна.
Ні!
- Чекайте! - Тео!
Він тут унизу.
Ні.
Тео!
Пробач.
Волдреґу, маю для тебе завдання.
Усі вони повинні вмерти.
Онтамо!
Їдь.
Батьку!
- Я цілий. - Я думав, ти…
Зі мною все добре, Ісіле.
Солдате.
Їхній командир?
Предмет, який у нього…
Він не повинен із ним утекти.
Хто це?
Командувачка Північних армій.
Ґаладріель.
Норо лім!
Їдь!
Пам'ятаєш мене?
Ні.
Стій!
Він потрібен нам живим!
Він потрібен мені живим.
Ти не знаєш, що він коїв.
Я завдав болю тому, кого ти любиш?
Жінці?
Може, дитині?
Стули пельку.
Галбранде, опусти зброю.
Спрагу не втамуєш морською водою.
То що скажеш?
Мені подобаються гори.
Ти скоро побачиш їх зблизька.
Командувачка Ґаладріель збирає загін,
щоб вистежувати орків-утікачів,
і я вмовив її взяти нас двох.
А Онтамо?
Думаю, він трохи побуде тут. Допоможе цим людям.
- Надивився на бої, вистачить на тиждень? - Швидше на все життя.
Цей загін, коли він вирушає?
Точно не знаю. Спершу вона закінчить із тим.
У дитинстві я чула розповіді про ельфів, узятих у полон Морґотом.
Як їх катували. Викручували.
Робили з них нову, покручену форму життя.
Ти один із них, чи не так?
Із моріондорів.
Синів Темряви.
Перших орків.
Уруків.
Ми звемо себе уруками.
Навіть моріондори слухаються наказів хазяїна.
А мені потрібен твій.
Де він?
Де Саурон?
Може, нам варто вивести в'язнів на сонце.
Після поразки Морґота,
якого ви звете Сауроном…
Він присвятив себе зціленню Середзем'я,
об'єднував його знищені краї в ідеальному порядку.
Він хотів створити силу
не з плоті…
А над плоттю.
Силу Невидимого Світу.
Він просив усіх, хто міг, іти з ним на далеку північ.
Але як він не старався…
Чогось бракувало.
Тіні темних знань,
яка ховалася навіть від нього.
Скільки б крові він не пролив у погоні за нею.
Зі свого боку…
Я згодував достатньо своїх дітей у пащу його прагнень.
Я випустив йому кишки.
Я вбив Саурона.
Я тобі не вірю.
Не можете повірити, що урук міг зробити те,
на що не спромоглася вся ваша армія.
Я не можу повірити, що ти - єдиний хазяїн цієї армії.
У моїх дітей нема хазяїна.
Вони не діти, а раби.
Але в кожного є ім'я. Серце.
- Серце, створене Морґотом. - Ми творіння Єдиного,
Повелителя Довічного Вогню, так само, як ви.
Не менше за вас гідні життя
і не менш гідні домівки.
Скоро…
Цей край буде наш. Тоді ви зрозумієте.
Ні.
Такі, як ти, були помилкою.
Створеною заради кпинів.
І навіть якщо в мене піде на це вся епоха, я клянуся знищити усіх вас, до одного.
Але тобі збережуть життя,
щоб колись,
перш ніж пробити кинджалом твоє отруєне серце,
я прошепотіла в твоє гостре вухо,
що всі твої нащадки здохли,
і вся така нечисть, як ти, закінчиться на тобі.
Схоже, не я один живий ельф,
якого докорінно змінила темрява.
Може, ваш пошук наступника Морґота
мав скінчитися у вашому ж дзеркалі.
Може, я почну з твого вбивства, ти, рабський орку.
Ґаладріель.
Урук…
Хто ти?
Дякую…
Що зупинив мене.
Це ти зупинила мене першою.
Що б він тобі не зробив,
і що б не зробив ти…
Звільнися від цього.
Я ніколи не вірив, що зможу…
До сьогодні.
Б'ючись поруч із тобою, я…
Я відчув…
Що якщо зможу втримати це відчуття,
тримати його в душі завжди,
прив'язати його до самої своєї сутності, то я…
Я теж це відчула.
Володарю Галбранде. Королева-регент хоче вас бачити.
Королево-регент.
Я перед вами в боргу… Мій народ живий завдяки вам.
Наскільки я зрозуміла, вони живі завдяки вам.
Це тягар, якого я не хотіла брати.
Мало хто з кращих правителів хоче.
Та якщо вам треба допомогти його нести,
можливо, я допоможу.
Викликали, ваша величносте?
Бронвін…
Це володар Галбранд.
Бронвін.
Це правда? Ви обіцяний нам король?
Так.
Слава!
Нехай живе справжній король Південних Земель!
Люди в цих краях давно чекали цієї миті.
Не так давно, як ельфи.
Не муч себе.
На твоєму місці багато хто вчинив би так само.
Ти не розумієш.
Я відчуваю не тільки провину.
А й втрату.
Втрату?
Коли він був у моїх руках,
я почувався…
Могутнім.
То позбудься його.
Раз і назавжди.
Як?
Віддай його Нуменору.
Хай кинуть у море по дорозі додому.
Спокійно. Береку, тихо.
Це лише подряпина. З тобою все добре.
Агов… Береку.
Обережно.
Афай…
но іді гі.
Як ти це зробив?
Його непокоїть не власний біль…
А біль його вершника.
У мене нема болю.
Коли кінь Вестернесу рушає в бій,
між ним і солдатом на ньому утворюється нерозривний зв'язок.
З часом вони стають ніби одним цілим.
Навіть знають найпотаємніші почуття в душі одне одного.
- Ти знаєш його почуття? - Ні.
Він знає твої.
Де ти цього всього навчився?
У твоєї матері.
А не міг би навчити мене?
Удун…
В укриття!
Королева!
Береку!
Валанділе!
Через стіну!
- Тео! - Тео!
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова
Креативный супервайзер Дмитрий Восколович