Jeg trenger din ed.
De første sporene av en ny malm.
Elrond har vært overbevisende i sine forsikringer
om at Gil-galad ikke sendte ham hit med onde hensikter.
Det ligger noe mer bak.
Dra til Lindon.
Finn ut hva.
Dere er ute av Havvakten! Alle tre!
Det holder!
Jeg ødela livet til vennene mine og svertet vårt familienavn.
Gå til menneskene som har søkt tilflukt i det gamle vakttårnet.
Gi dem en beskjed.
At ditt folk kan få leve om dere oppgir alle krav på disse landene
og sverger ham troskap.
En dag kommer vår sanne konge tilbake.
Jeg tror at mannen du holder fanget,
er den tapte arvingen i eksil til Sørlandenes trone.
Jeg ber deg kjempe med meg...
-Jeg vil tjene! -Jeg vil tjene!
...før Sauron tar deres land for seg selv.
Du har løyet,
brakt en farlig fremmed inn blant oss.
Vi kommer til å bli etterlatt.
Slik holder vi følge med de andre.
Han hjelper oss, og vi hjelper ham.
RINGENES HERRE: MAKTENS RINGER
Vann...ring. Vann...ring.
Nei, van... Vandring.
Van-d-ring.
Det betyr å flytte på seg. Det vi hærfoter gjør.
Du skjønner, vi overvintrer i Gammelskogen,
og til midtsommers drar vi til Nordengdalen for å snegle.
-"Snegle"? -Snegle, ja.
Og straks eikebladene rødmer, drar vi til Skogholtet.
En hel frukthage,
full av epler, plommer, aprikoser, gulrøtter. Du kommer til å elske det.
Det eneste problemet er så klart at det er hundre farer mellom her og der.
"Farer"?
Ting som er farlige.
Du vet, digerfolk, ulver, tåke, regn,
fjelltroll, huletroll, alt som vil drepe deg.
"Drepe"?
Det betyr å gjøre noe dødt.
Jeg er fare.
Nei. Nei, det er du ikke.
-Det er mer... -Nei. Ildfluer.
Det var bare et uhell. Det er...
Du er ikke en fare.
Du er god.
Jeg er god?
Du er god. Fordi du er her for å hjelpe.
Nori!
Flott. De andre burde være klare nå.
Raska på!
La oss gå. Kom igjen.
Jeg... Jeg er...
Jeg er god.
Stikk meg med den krykken igjen,
så plukker jeg håret av tærne dine mens du sover.
Plukk av ørene mine mens du er i gang.
Da slipper jeg å høre deg snorke.
Tull. Jeg snorker ikke.
-Jo, det gjør du. -Det gjør du.
Kom igjen. Skogholtet vandrer ikke til oss.
Det kan hjelpe oss å gå fortere om du synger din mors vandresang.
Ja, kom igjen, gi oss en trall.
Kom igjen, det vil gjøre oss godt.
Solen, den synker
Bak fjellenes brem
Lyset i tårnet
Ei lenger mitt hjem
Øyne av blek ild
Svart sand under meg
Alt kjent vil jeg bytte
Mot den ukjente vei
Fjerne land Fjerne land, kall på meg nå
RHOVANION-ÅSENE - URTEBEKKEN
For på vandringens dag vil jeg mot dere gå
UNDERKLIPPENE - GRÅMYRENE
På vandringens dag
Vil jeg mot dere gå
Av mat og drikke
Så lite har jeg
Veien stiller sitt krav Skjønt min kraft sier nei
ØRRETSVINGEN
Mine ben er så korte Og veien så lang
Ingen trøst eller hvile
Men bare en sang
TISTELDALEN - FLETTENE
Fjerne land, fjerne land Syng nå for meg
På vandringens dag Vis meg retning og vei
På vandringens dag
Lov å oppsøke meg
Til sist kommer svaret
Det varmer som ild
Ikke alle som vandrer i undring Går vill
Sorg, slit og savn
Ja, hva enn som skal til
Ikke alle som vandrer i undring Går vill
Tunnelen er ferdig, herre.
Armen din. Vis meg den.
Hvordan føles det?
Som ild, herre og far.
Jeg skulle ønske du kunne føle det som meg.
For snart er det borte.
Og med det den delen av meg som kjente dets varme.
Jeg vil savne det.
Innkall legionene. Tiden er inne.
Vår fiende har svoret å angripe.
I bytte for livet
har vi fått ordre om å forlate dette tårnet
og sverge troskap til feltherren deres.
Jeg vet jeg ikke er kongen dere har ventet på.
Men hvis dere velger å stå sammen med meg og kjempe,
vil dette tårnet ikke lenger være en påminnelse om vår svakhet,
men et tegn på vår styrke.
Hvem vil stå sammen med meg?
Hvem av dere vil bli og kjempe?
-Ja. La oss gjøre det. -Ja.
Bli og kjempe?
Dere vil dø.
Jeg synes det er bedre å ta sjansen på
å bøye seg for den påståtte fienden.
Jeg har sett den fienden i øynene.
Han er ikke redningen din.
Tror du at du er det?
Alv?
Jeg vil si dette om våre forfedre.
De overlevde!
Sammen kan vi overleve dette.
Følg meg, og sammen skal vi det!
Kom igjen. Følg meg. Kom igjen!
Kom igjen!
Følg meg!
Teo!
Det er vår sjanse. Tiden er inne. Kom igjen.
Med meg. Kom igjen, gutt. Følg meg.
Gi meg en håndsrekning.
Høyere...
Det er nok for denne turen.
Skip det ut nå.
-Far. -Isildur.
Kan vi snakke?
Hvorfor er jeg ikke på ekspedisjonen?
-Trodde du skulle vestover. -Ikke nå mer.
Ikke før jeg har gjort noe som er verdig Númenor.
Og hva er det? Med dine ord.
Jeg har ikke ord for det.
Det er derfor jeg prøver så hardt å finne det.
Derfor ber jeg deg hjelpe.
Skulle gjerne gjort det.
Men vi har langt flere frivillige enn vi har plass til.
Halve byen vil ha en plass på de båtene.
Sett meg foran i køen.
Hva er dine kvalifikasjoner?
-"Kvalifikasjoner"? -Er du i Havvakten?
-Du vet jeg er bedre enn... -Er du i Havvakten?
Dronningens vakt? Handelslauget?
-Dette handler om uniform. -Rytterlauget?
Nå er du tåpelig.
Mens du lot som om du var tro mot våre tradisjoner,
levde disse mennene dem.
Fant måter å bidra på. Å tjene.
Noe du tydeligvis bryr deg lite om.
Jeg bryr meg. Jeg er klar til å tjene.
Ingenting ville gjort meg stoltere.
Men du hadde din sjanse.
Og du tok ditt valg.
Å våge númenoreanske liv
for en sotete sydlending og en krigshissende alv?
Kansler Pharazôn! Hvorfor sender du frendene våre for å dø?
Pharazôn!
-Pharazôn! -Bli med meg.
Beklager at jeg ikke sendte bud. Har vært en tøff uke.
Hvorfor lot han dette skje?
-Han er lojal mot henne. Med rette... -Eller ei.
Mange føler som deg. Ikke nok til å overtale ham, men...
Da må det bli deg. Han vil lytte til deg.
Når jeg snakker, lukkes ørene hans.
Så snakk høyere.
Sydlending.
Du har besøk.
Og hvor dro fienden etter det?
Lengre sør, tror jeg. Mot vakttårnet i Ostirith.
Jeg skal informere Havvakten.
Takk, fyrst Halbrand.
Din bistand vil sikkert vise seg like uvurderlig når vi når land.
Når land?
Galadriel informerte oss om din ambisjon om å forene ditt folk.
Gjorde hun det?
Jeg antar at hun ikke tok feil?
Faktisk var det min hensikt...
Min følgesvenn føler bare tyngden av oppgaven sin.
Jeg tviler ikke på at han vil gjøre sin del når tiden kommer.
Det vil jeg håpe, gitt at jeg har satset mitt navn og ære på det.
Dronningregent, din far har bedt om din tilstedeværelse i tårnet.
"Galadriel informerte oss".
Jeg lurte på hvordan dronningen visste hun ville finne meg hos faren.
Jeg trodde ikke du ville svike meg for et laugsmerke.
Du brukte meg. Etter at jeg ba deg om å la meg være.
Jeg har nettopp overtalt Númenor til å sende fem skip
og 500 mann for å hjelpe ditt folk
og sette en krone på hodet ditt.
Mange vil kanskje anta at du brukte meg.
Finn et annet hode å krone.
Jeg liker meg ikke her.
Ingen fare, Dil. Det er bare trærne.
Hvilken galskap fikk dem til å ta denne veien?
Steinfotpasset må være sperret.
Det blir ikke enklere i mørket. Fortsett å gå.
"Enklere i mørket".
Ulver.
Hvorfor forteller du meg ikke hva som egentlig foregår?
Disse skogene har aldri vært så tomme på denne tiden av året.
Det er tydelig som leppesopp.
Han er ansvarlig, ikke sant? Den store fyren.
Hva forventer du at jeg gjør med det?
Det du burde ha gjort i leiren.
Ta hjulene deres og la dem stå!
Hva skal til?
At noen blir enke?
Eller foreldreløs?
Folk begynner å bli sultne.
Hold dere nærme.
Dette er veldig merkelig...
Særdeles uvanlig...
-Dere skremte nesten livet av meg. -Malva.
-Vi så fotspor. -I gjørma.
Én om gangen, takk!
Løp!
Kom igjen, løp!
Nori!
Nori, kom deg vekk derfra!
Nori!
Nei! Den tar deg!
Hold stand, Ontamo.
Gjør din far stolt.
De angriper som steinkjempene i Nordhedene.
Men likevel?
De er uprøvde mot denne fienden.
Kanskje alven ville være villig til å gi litt veiledning?
Det er mange måter å drepe en ork på.
Men for dere vil jeg holde det sterkt og enkelt.
Stikk, vri, kutt.
Prøv dere.
La oss se hvem som kan risse huden på meg.
Den som klarer det, forfremmer jeg...
...til løytnant.
Sverdkunst handler om balanse snarere enn styrke.
Kjemp med føttene. Ikke med armene.
Alven slåss mot en soldat på torget.
Ikke slå rot.
Hold deg i bevegelse.
Aldri stol på styrke for å slå en ork.
Det er ofte lettest å utmanøvrere dem.
Godt gjort, løytnant.
Aldri kjent en smedsvenn som kunne gjøre det der.
Det er ikke for sent å stanse dette.
Din kusine holder kanskje herskerstaven, men folket følger deg.
-Med deres hjelp kunne du... -Kunne jeg hva?
Hevde din autoritet.
Iblant kan ungdommens dårskap få en gammel mann til å gråte.
Er det dumt å prøve å stoppe en krig?
Det er dumt å sparke mot strømmen.
For tidevannet kan stige og drukne en mann,
eller synke og feie ham ut på havet.
Trikset for å mestre strømmen er å vite hvilken vei den vil snu.
Du forhindret egenhendig vår siste konge
i å gjenoppta de gamle måtene.
Ikke si du ikke kan overtale Míriel nå.
Hvorfor tror du at Míriel og jeg er uenige?
Fordi min far heller vil dø enn å ta imot ordre fra en alv.
"Ordre fra en alv"?
Når alt dette er over, vil alver ta imot ordre fra oss.
Kusinen min kan gå til krig for Galadriel hvis hun vil.
Jeg går til krig for Númenor.
Hvordan kan dette være for Númenor?
Har du ikke lært noe?
Snart skal vi redde Midgards ringe folk,
løfte dem opp og gi dem kongen de lenge har ventet på.
En som for alltid vil stå i gjeld til oss.
Tenk nå over, hvis du kan, hvordan det kan gagne oss.
Malm og skog, handel, skatt...
Det ville jeg ikke våget å stoppe. Ikke for alt saltet i havet.
Og det bør heller ikke du.
Kongeriket!
-Kongeriket er i fare. Jeg må... -Faren er over, far.
Vi gjør nå det du alltid trodde vi måtte.
Vi gjenoppretter forbindelsen med alvene.
Jeg drar til Midgard.
Míriel?
Ja, far.
Det er meg.
Ikke dra til Midgard.
Alt som venter deg der...
Hva, far? Hva venter meg?
Mørke.
Kan du tro det?
Alle snakker om det du gjorde.
Jeg har aldri sett dem like en fremmed før.
Jeg tok med litt bivoks.
Smør litt på labben. Det burde hjelpe mot ømheten.
Du.
Slutt. Vær så snill.
For et varig forbund mellom våre to store folk,
Khazâd og Noldor.
-For forbundet. -For forbundet.
Før vinen går til hodet på oss,
fyrst Durin, vil jeg gratulere deg.
Khazad-dûm har blitt kalt det stilleste av dvergenes riker,
men de siste månedene sies det at ovnene deres brenner
like lyst som øynene til Aulë selv.
Gruvene deres går stadig dypere.
Hva er grunnen til denne fremgangen?
Jeg kan spørre det samme om Lindon.
Sender av gårde sine krigere, utvider byene sine.
Litt plutselig for alver, eller hva?
Dere trenger ofte uker på å bestemme dere for å dri...
Om jeg får lov...
Tidens hånd kryper så sakte for vårt slag.
Vi overser ofte årene med innsats vi oppfatter som kun et øyeblikk.
Jeg vil ikke fornærme vår gjest ved å gjøre det.
Jeg tror vår dvergvenn er altfor standhaftig
til å bli fornærmet av et ærlig spørsmål.
Jeg har et ærlig spørsmål.
Hvor fikk dere dette bordet fra?
Hvorfor spør du?
Denne steinen vokser bare på visse dybder.
Våre steinsangere finner den svært sjelden.
Vi anser den som en verdifull gave.
Vi forbeholder bruken til de helligste formål.
Minnesmerker eller graver
for våre ærede døde.
Vennligst tilgi vårt helligbrøde.
Vi må sende det med deg hjem, så det kan behandles med respekt.
Det er godt å vite at det fortsatt finnes en viss ære blant alvene.
Deres Nåde.
For forbundet mellom våre folk.
For forbundet.
Din lojalitet til dvergen er beundringsverdig.
Lojalitet til en venn bør forventes.
Uavhengig av rase.
Rettferdiggjør det å lyve for din konge?
Jeg lurer på, høykonge, om det faktisk er du som har løyet for meg.
Jeg dro til Khazad-dûm med et tilbud om vennskap, men egentlig
søkte du noe langt mer håndgripelig, gjorde du ikke?
Kjenner du Sangen om Hithaeglirs røtter?
Fortell meg den, er du snill.
En dunkel legende som av de fleste mener er tvilsom.
Fortell den, Elrond peredhel.
Den forteller om en kamp
høyt blant toppene i Tåkefjellene.
Ikke for ære eller plikt. Men om et tre.
Enkelte hevdet at den siste av de tapte silmarillene var gjemt i det.
På den ene siden kjempet en alvekriger
med et hjerte så rent som Manwë,
som helte alt sitt lys inn i treet for å beskytte det.
På den andre, en av Morgoths balroger,
som sendte alt sitt hat inn i treet for å ødelegge det.
Midt i deres uendelige duell slo lynet ned i treet...
...og skapte av deres konflikt en kraft...
En kraft like ren og skjær som godhet.
Like sterk og urokkelig som ondskap.
De sier den sivet ned langs røttene til dypet av fjellet,
der den har ventet i århundrer.
Durin hadde rett.
Så du innrømmer at dvergene fant det.
Malmen som inneholder lyset fra den tapte silmarillen.
Jeg innrømmer bare dette.
Jeg lovet Durin å aldri avsløre deres hemmeligheter.
Hva om å holde ditt løfte til hans folk
innebærer å sikre ditt eget folks undergang?
Vi la først merke til det rett før Galadriel kom tilbake.
Vi håpet at ved å sende henne bort,
og dermed få slutt på de siste restene av krig,
kunne vi stoppe forfallet.
Men til tross for alle våre anstrengelser
går forfallet bare raskere.
Dette treets sykdom er bare et ytre uttrykk
for en indre virkelighet.
At eldaenes lys,
vårt lys, blekner.
Hvem andre vet om dette?
Svært få.
Jeg spør igjen, og for siste gang:
Fant dvergene malmen eller ikke?
Jeg sverget en ed til Durin.
For noen kan det nå ha liten betydning.
Men i min anskuelse
er det slike ting som binder sjelen vår.
Jeg har ikke tenkt å ofre min bare på grunn av håp.
Håp er aldri bare, Elrond...
...selv når det er knapt.
Når alle andre sanser sover,
er håpets øye det første som våkner, og det siste til å lukke seg.
Hvis alvene forlater Midgard nå,
vil mørkets hærer marsjere ut over hele jorden.
Det blir slutten,
ikke bare for vårt folk, men for alle folkeslag.
Hvis håpet om å forhindre det ikke er god nok grunn
til å få deg til å revurdere eden din,
foreslår jeg at du finner en annen.
Hva het det land som gude-hand
Hevet opp fra De skillende vann?
Gavelandet, som evig stråler
Vårt lysende Stjerneland
Det var Númenor Skjønne Númenor
Lysøya av nåde full...
Jeg sa at det ikke vil bli farlig.
Det er sikkert over innen jeg går av båten.
Bare ikke si det til far.
Han vil skryte til alle om at hans fremtidige svigersønn er en krigshelt.
Syng! Kom igjen, syng.
Du husker ordene, ikke sant?
Etter å ha hørt deg hele natten, frykter jeg at jeg aldri vil glemme dem.
Kanskje Isildur vil synge med deg.
Dette burde bli interessant.
La riket nå for evig stå Vårt sverd slå døden ned
-Svaret er nei. -Jeg har ikke sagt noe ennå.
Jeg har kjent deg 15 år.
Tror du jeg ikke vet hva du er her for å si?
-Det er faktisk 16, men... -Ontamo.
Greit. Hva har jeg kommet for å si?
En overdådig unnskyldning, som Ontamo så klart
ville ha akseptert umiddelbart, men ikke jeg.
Og vet du hvorfor?
Du ber bare om unnskyldning fordi du tror at nå som jeg har blitt forfremmet,
kan jeg få deg med på ekspedisjonen.
-Kan du? -Akkurat.
Jeg vil bare si at jeg ikke ville ha tatt imot straks.
-Bra du beklaget. -Han gjorde ikke det.
Jeg gjorde det!
Men jeg gjør det gjerne igjen. Jeg beklager at jeg startet kampen.
Ta meg med deg.
Nei.
Hva skal til for å ordne dette?
Greit, du får et fritt slag.
Kjeven, magen, ditt valg. Ett slag.
Tre.
To.
Faktisk...
Det føltes som tre.
Så du tar meg med på skipet?
Isildur, du er min eldste venn.
Og ærlig talt er du nok fortsatt min beste, men...
-Hva? -Ontamo, vær så snill.
Jeg kan ikke risikere mitt navn og rykte
på å anbefale deg for en stilling du kanskje kan forlate.
Det blir annerledes denne gangen.
En dag håper jeg det blir det.
En dag håper jeg du finner noe
som du vil være villig til å ofre hva som helst for.
Jeg skal ta vare på Berek for deg. Jeg lover.
Drar Berek?
Hestemesteren rekrutterte ham.
Beklager, Isil. Havet har alltid rett.
Prøver du å snike deg med skipet?
Vil du brenne båten?
Kom deg vekk herfra nå. Jeg forteller ingen at jeg så deg.
-Gi meg lanternen. -Ikke gjør det.
Gi meg den!
Mønstre alle. Fort!
Få dem ut. Fort.
Få dem ut! Isildur?
Isildur?
Hva skjedde?
Han var i en fiskebåt. Et fat må ha eksplodert.
Et fat?
Han reddet livet mitt.
Han kunne ha gått, men han reddet livet mitt.
Kaptein!
Vi har grunn til å mistenke sjørøvere,
men de er ennå ikke identifisert.
Flaks at vi ikke mistet resten av skipene også.
Dette var helt klart et forsøk på å så tvil hos deg, dronningregent.
-Ikke tillat det. -Jeg må si meg uenig med alven.
Kanskje vi handlet forhastet.
Et rike bør ledes. Ikke dras.
Jeg anbefaler å utsette reisen
til vi har vunnet flere hjerter til saken.
Vår fiende vokser seg sterkere for hver dag. Kanskje hver time vi nøler.
Husk hvorfor du valgte denne veien. Husk troen din.
Tror du jeg kan glemme det?
Vi har fortsatt tre skip. Og din fars velsignelse.
Hva med fyrst Halbrand?
Han avventer vår avreise.
Det gjør han sikkert.
Skal jeg be Havvakten tre tilbake?
Rådet samles ved daggry for å ta en endelig beslutning.
Se til at fyrst Halbrand deltar.
Hva har du klart å finne ut?
Elrond, tilgi meg.
Tilgi deg?
For å ikke ha fortalt deg det før.
Du visste det.
Jeg tryglet ham om å innvie deg i saken,
men høykongen forbød det.
Og dette mithril...
Er det vår eneste frelse?
Elrond, jeg har testet det under alle forhold.
Ingenting svekker lyset.
Vi tror at hvis vi kan sikre oss store mengder av det raskt,
nok til å fylle hver eneste alv med valaenes lys igjen...
Da, ja.
Ja. Det er mulig.
Jeg beklager.
For at høykongen lurte meg?
Eller at folket vårt nå er dømt, med mindre jeg bryter en ed?
Og forråder en venn?
Jeg var der, Elrond, den kvelden faren din satte seil.
En dødelig mann som trodde han kunne overbevise gudene selv...
...om å gå til krig for oss.
Jeg hørte moren din trygle ham om ikke å dra,
spørre ham hvorfor, hvorfor måtte det være ham.
Og vet du hva han sa?
Fordi han var den eneste som kunne gjøre det.
Det var galt av meg å utnytte deg.
Og det beklager jeg.
I morgen vil dronningen innkalle deg til audiens.
Din stemme på det møtet kan avgjøre om dette oppdraget står eller faller.
-Hjelp meg. -Jeg tror jeg har hjulpet deg nok.
Så hjelp deg selv.
Slutt å kjempe mot meg, og la oss kjempe sammen mot dem.
For ikke så lenge siden kjempet menn som meg sammen med dem.
Menn som deg. Ikke du.
Du tar feil.
Du vet ikke hva jeg gjorde før jeg havnet på den flåten.
Du vet ikke hvordan jeg overlevde.
Hvordan vi alle overlevde.
Og når disse menneskene oppdager det, vil de støte meg ut.
Du også.
Noen ganger, for å finne lyset, må vi først berøre mørket.
Hva vet du om mørke?
Hvem sin dolk var det, Galadriel?
Hvem var det du mistet?
Min bror.
Hva skjedde med ham?
Han ble drept.
På et mørkt og fortvilet sted.
Av Saurons tjenere. Er det nok for deg?
Så dette handler om hevn?
Man kan ikke stille tørsten med sjøvann.
Hva er det da? Hvorfor fortsetter du å kjempe?
Du ber meg dra til det ene stedet jeg sverget å aldri vende tilbake til.
Du kan i det minste si meg hvorfor.
Hvorfor fortsetter du å kjempe?
Fordi jeg ikke kan stoppe.
Kompaniet jeg ledet, gjorde mytteri.
Min næreste venn konspirerte med kongen for å sende meg i eksil.
Og hver av dem handlet som de gjorde...
...fordi jeg tror de ikke lenger kunne skjelne meg...
...fra ondskapen jeg kjempet mot.
Jeg er lei for det.
For broren din.
For alt sammen.
Jeg er lei for det.
Din sorg kan ikke lindre min smerte.
Og hammer og tang vil ikke lindre din.
Du vil ikke finne fred her.
Og ikke jeg heller.
Ingen varig fred på noen vei,
bortsett fra den som fører over havet.
Jeg har kjempet i århundrer og forsøkt å fortjene min.
Det er sånn du finner din.
Lenge har jeg ventet på denne dagen.
Dagen ditt slag endelig ville komme tilbake,
løfte oss opp fra møkka og skitten
for å ta vår rettmessige plass ved deres side.
Jeg lover deg min evige tjeneste.
Jeg lover Sauron min troskap.
Du er Sauron, er du ikke?
Hei... Vent...
Da skal jeg tjene deg. Hvem enn du er.
Bare blod kan binde.
Waldreg?
Waldreg...
Waldreg, nei.
Nei...
Nei!
Sikt høyere neste gang.
Og ikke vær så redd for strengen.
Hvorfor gidde å prøve å lære meg?
Fordi det tok meg over 200 år
å utvikle tapperheten som holder meg her i kveld.
Du fant den på bare 14.
Og vi vil trenge den.
Hele mitt liv har dere overvåket oss.
Talt hver en hvisken.
Hver skarpeggede kjøkkenkniv.
Vi vil alle bli begravet i dette tårnet.
Hvorfor bli begravet med oss?
Fordi ved å telle hviskingen og knivene
har jeg blitt kjent med stemmene og hendene til dem bak dem.
Halvparten av oss dro nå.
Men halvparten ble værende.
Inkludert deg.
Så sikt høyere.
Det er noe du ikke vet.
Jeg har sett denne før.
Det er en nøkkel.
Manet frem av fiendens glemte kunster for å trellbinde dine forfedre.
En nøkkel til hva?
Jeg vet ikke.
Fiendens hærfører snakket om å bli en gud.
Om å gi orkene et hjem i disse landene.
Men samme hva han planlegger, er én ting sikker.
Vår fiende vet at din sønn har det han trenger for å oppnå det.
Hvor lenge?
Dager.
Kanskje timer.
Vi kan overleve dette, Bronwyn.
Det finnes en måte.
Det må det.
Det finnes en.
Nei! Bøy deg for fienden, og du tar alt.
Fra din sønn, og hans sønner etter ham.
Folket ditt har jobbet et helt tideverv for å tjene tilbake sin heder.
Vil du forkaste det i et øyeblikks fortvilelse?
Det må finnes en annen måte.
Så fortell meg. Vær så snill.
Ser du?
Dere gjorde rett i å passe på oss.
For vi er skjebnebestemt til mørket.
Det er slik vi overlever.
Kanskje det er hvem vi er.
Hvem vi alltid vil være.
Det står mye mer på spill her enn bare våre liv.
Da Morgoth gikk til krig, sank hele kontinenter.
Hvem vet hvilke grusomheter dette kan slippe løs
om fienden får tak i det.
Hvilken kraft har vi til å stoppe ham?
Se deg rundt. Det er over.
-Ikke ennå. -Snart nok.
Når de marsjerer mot oss, vil dette tårnet falle.
Nampat!
Du fant på det, gjorde du ikke?
Disa har ønsket seg et nytt bord i årevis, så...
Kom igjen, det er ikke så tungt.
Det er ikke vekten av bordet som tynger meg.
Hvorfor sier du det ikke bare?
Fordi en delt byrde enten kan halveres eller dobles.
Avhengig av hjertet som mottar den.
Aulës skjegg! Slutt å gå rundt grøten.
Ut med det, rått og blodig.
Jeg har ikke vært sannferdig med deg, Durin.
Jeg kom ikke til Khazad-dûm for vennskap, men ærgjerrighet.
Jeg visste det ikke.
Men jeg kom for mithril.
Hvorfor?
Uten det
må mitt folk enten forlate dette landet innen våren, eller gå til grunne.
Gå til grunne?
Gå til grunne hvordan?
Våre udødelige sjeler vil svinne til ingenting...
...blekne sakte...
...til vi kun er skygger...
...som forgår i tiden.
For alltid.
Så skjebnen til hele alvefolket ligger i mine hender?
Det virker slik.
Si det igjen.
Skjebnen til hele alvefolket er i dine hender.
Hvem sine hender?
Dine.
Pakk finstasen din. La oss gå.
-Durin... -Ikke takk meg ennå.
Takk meg etter at vi har klart å overbevise faren min.
Kan vi legge i vei nå?
Det er en lang reise tilbake.
Og alt dette sollyset begynner å gi meg sur mage.
På én betingelse. Fortell Disa at bordet er fra meg.
Ikke prøv deg, alv.
Fyrst Halbrand, dronningregenten tilkaller deg.
Se hvem som fikk en post takket være sin far. Igjen.
Jeg fortjente min. Slik som deg.
Soldat.
Meld deg for hestemesteren.
Trodde jeg var i kavaleriet.
Du er det.
Stallgutt.
Soldater!
Rydd linene!
Sett seil!
Vi seiler mot nordøst.
Til Midgard.
Ja!
Solen, den synker
Bak fjellenes brem
Lyset i tårnet
Ei lenger mitt hjem
Øyne av blek ild
Svart sand under meg
Alt kjent vil jeg bytte
Mot den ukjente vei
Fjerne land Fjerne land, kall på meg nå
For på vandringens dag vil jeg mot dere gå
På vandringens dag
Vil jeg mot dere gå
Av mat og drikke
Så lite har jeg
Veien stiller sitt krav Skjønt min kraft sier nei
Mine ben er så korte Og veien så lang
Ingen trøst eller hvile
Men bare en sang
Fjerne land, fjerne land Syng nå for meg
På vandringens dag Vis meg retning og vei
På vandringens dag
Lov å oppsøke meg
Til sist kommer svaret
Det varmer som ild
Ikke alle som vandrer i undring Går vill
Sorg, slit og savn
Ja, hva enn som skal til
Ikke alle som vandrer i undring Går vill