Quan les fulles de roure canvien de color, anem a l'Arbreda.
L'únic problema és que hi ha un centenar de perills pel camí.
Jo soc perill.
Para!
La nostra llum s'esvaeix.
Aleshores, el mithril és l'únic que ens pot salvar?
El destí de tota la raça èlfica…
És a les teves mans.
Nampat!
En Sàuron també fou enemic del vostre poble.
Us exhorto a reforjar l'aliança entre Númenor i els elfs
per salvar les Terres del Sud.
Dona-m'ho.
És aquí sota.
Visca el veritable rei de les Terres del Sud!
Visca!
Refugieu-vos!
La reina!
Theo!
EL SENYOR DELS ANELLS: ELS ANELLS DE PODER
Auxili!
Halbrand!
Eléndil!
Halbrand!
Mare?
Mare!
Aquí.
Vine aquí.
-Estàs ferit? -No.
Queda't amb mi.
Vine.
On és l'Ontamo? L'Ontamo era amb mi.
Arrossega't.
No et penso abandonar.
Soldat, aquí!
Valandil.
Soldat, és mort.
És mort.
Per aquí!
-És mort… -Vinga!
Socors, ajudeu-nos!
Soldats, el sostre està a punt d'enfonsar-se.
Ràpid, obriu un pas.
Aquí. Per aquí.
Dona'm la mà. No passa res.
Continueu. No us separeu.
De pressa, Majestat.
Correu.
Aneu cap al pont.
Traieu-los d'aquí!
No!
Isildur!
El vell Bolgerboc sortí a caçar cargols
Un bonic dia de tardor
Cent de grossos en trobà
No eren per mi, però tant de bo
Aquí al davant.
L'Arbreda! Crec que ja hi som.
Això vas dir fa tres dies.
No, té raó. Ho recordo, això.
Vinga.
Sents l'olor? És de llenya cremada! Deuen haver començat a cuinar.
Senyor Caus.
Què ha passat?
El meu besavi parlava d'unes muntanyes del sud que escopien roques de foc.
Deia que s'adormien,
de vegades durant centenars d'anys,
per tornar-se a despertar quan naixia un nou mal.
Brandipeu.
El teu amic, el grandolàs.
-Trobes que…? -Que si trobo què?
Potser ho podria arreglar.
-Vinga, Nori. -Com va fer amb els llops.
-Què esperes? -No sé…
Ja ens ha ajudat molt.
És una mica groller demanar-li més coses.
Ja ho entenc.
Doncs l'hi demanaré jo.
Sadoc!
Fora d'aquí, menuts.
Á keuta...
Á envinyata...
Envinyata...
Lótë na...
- Lótë na... -Què remuga?
Deuen ser mots planers, perquè l'arbre ho entengui.
Sadoc, els arbres no parlen.
Alguns sí.
No el distragueu.
Envinyata!
Lótë na!
Vatua la cabra. Funciona.
Á kuita!
L'està arreglant.
Tal com ha dit en Sadoc.
Dilly, aparta't!
-No! -Nori!
Les meves nenes!
Nori! Dilly!
Dilly, Nori, esteu bé?
Ja ha passat.
Esteu bé?
Que sí. Estic bé.
No m'he…
Us demanem quelcom sagrat d'aquesta muntanya.
I us oferim una cosa sagrada, per torna.
A canvi d'accedir a les vostres mines de mithril,
els elfs estan disposats a proveir la ciutat
de caça, cereals
i fusta dels boscos més vells d'Èriador durant els pròxims cinc segles.
Cinc segles?
Tota una promesa, si poden complir-la...
Mai he incomplert una promesa meva.
Has après alguns mots de la llengua de les roques.
Admirable.
Digues: per què hauríem de confiar en un elf?
En un elf, no.
Però podeu confiar en mi,
car no soc un elf qualsevol, sinó Élrond, el mig elf.
I veig en els elfs allò que ells mateixos no saben veure.
Per això em presento davant vostre, sol…
suplicant…
que salveu el meu poble.
Si us plau, noble rei. Ajudeu-nos.
Ara parlaré amb el meu fill.
Quina és la teva resposta, pare?
Es diu que, quan Aulë va crear el nostre poble,
ens va forjar a partir de dos elements:
el foc i la roca.
La roca del nostre interior anhela l'eternitat,
es resisteix al pas del temps.
Però el foc abraça la veritat:
que totes les coses estan destinades a consumir-se
-i convertir-se en cendres. -Pare…
No cavem allà on la terra no ho suporta.
Furgant en profunditats més enllà de la fosca,
temptem l'ombra, la roca i la mina a sepultar-nos a tots sota la muntanya.
No penso arriscar vides de nans
per ajudar els elfs a burlar la mort.
A burlar la mort?
Pare!
El meu amic s'ofega,
s'aferra al meu braç perquè el dugui a la riba.
Pretens que li enretiri la mà
perquè tens por d'un maleït despreniment?
El destí dels elfs es va decidir moltes edats enrere.
Per ments molt més sàvies
i clarividents que les nostres.
Desafiar la seva voluntat podria suposar la caiguda de tot aquest regne.
Potser de tota la Terra Mitjana.
Em sap greu, fill meu.
Però els ha arribat l'hora.
Quin vellot més ximple, insensible i barbapollós!
I si té raó?
No pots permetre que això acabi així!
Quina alternativa tenim?
Deies que els altres senyors nans estaven oberts a la proposta.
Si reobrim les mines pel nostre compte
i demostrem que es pot extreure mithril amb seguretat,
potser el faran entrar en raó.
Potser podríem fer que el teu pare cedeixi.
És molt més que el meu pare, Disa.
És el nostre rei.
Quina classe de pare seria jo
si ensenyés als nens que la voluntat d'un rei
val el mateix que l'escòria que llancem al vent?
Està bé.
No hauria d'haver dit que té polls a la barba.
-Ni que és ximple. -Ja.
No.
No, jo detesto que diguis penjaments de la meva mare.
En el cas de la teva mare, sí que té polls a…
Faig broma.
Suposo que no et podré convèncer que et quedis a sopar.
En Guil-galad n'ha de ser informat.
Aviat, deixarà de ser rei, puix Lindon deixarà d'existir.
Ha arribat el moment de dir adeu?
Nosaltres no diem adeu.
-Diem namá... -Namárië.
És més que un simple comiat.
Significa "ves cap al bé".
Élrond!
Per què ho han fet?
Per fer-ne la seva llar,
la Terra de l'Ombra.
Doncs la recuperem i els fem fora.
No tenim la posició ni els reforços.
Aquestes terres són mortes.
Reunim-nos amb els vius.
O fem que ells tastin l'acer!
S'ha acabat.
Per mi no. No ho permetré!
Ho hem de fer!
Ho hem de fer.
Per què us amoïna tant? Això no és culpa vostra.
Sí que ho és.
Continueu. Això mateix.
Ajudeu la gent d'allà darrere.
Isildur?
-La reina! -És viva.
-Majestat. -És aquí.
-Està bé? -La donava per perduda.
Majestat.
Preneu el meu cavall.
Capità, el…
-Capità… -On és?
On és el meu fill?
Són morts, oi?
L'Arondir, els meus amics, la meva...
La meva mare. Tothom.
Allò que no es pot saber buida la ment. No l'omplis de conjectures.
Es pot saber on anem?
Númenor ha acampat al capdamunt d'aquella carena,
passat aquell cim llunyà.
Allà és on s'encaminaran, amb la resta de supervivents.
La teva mare inclosa.
Però ves amb cautela: els orcs ara es desplacen de dia.
Ja he mort més d'un orc, sabeu?
Quan tenia la teva edat, no existien, els orcs.
I ara? Quants n'heu mort?
-Molts. -Bé.
Jo no ho diria amb aquests mots.
Per què no?
Enfosqueix el cor referir-se als actes foscos com a bons.
Obre camí al mal per arrelar al nostre interior.
Tota guerra es lliura per dins i per fora.
D'això, tot soldat n'ha de ser conscient.
Fins i tot jo. I tu.
Llavors, soc un soldat?
Potser encara t'hi podrem convertir.
Quant queda per arribar al campament?
És al final del pendent.
Quant queda per deixar enrere aquest fum?
Alto.
Quant fa, que l'hem deixat enrere?
Gairebé una milla.
Ja ho veig.
Segur?
Tot és gris.
Repreneu el pas, tots dos.
Guieu el meu cavall. No cal que ningú ho noti.
Eléndil?
Eléndil, si us plau.
Repreneu el pas.
En diuen la Verda Boscúria.
Abaixa el cap i no perdis de vista aquells cingles.
Trobaràs els poblats de la gent grossa a l'altra banda.
Amb sort, la gent d'allà et podrà ajudar a trobar els teus estels.
Perquè jo només et puc dir
que els peupilosos no els hem vist
des que els nostres ancestres vivien en llocs remots,
fa més de mil anys.
I això és molt de temps de caminada. Fins i tot per un camallarg.
No m'hauria d'haver desviat del camí.
Quan vaig veure que queia l'estel, l'hauria d'haver deixat estar.
-Elanor… -M'ho vas intentar advertir, mare.
Però ara ho entenc.
Només soc una peupilosa.
I això és tot el que seré.
Ves a dormir, Nori.
Ja ens ocuparem de la resta al matí.
Heu perdut algú proper?
A mans d'ells?
Parents, vull dir.
El meu germà, Fínrod.
I el meu espòs.
Espòs?
S'anomenava Cèleborn.
Ens coneguérem en un clar de flors.
Jo ballava i ell em veié allà.
Vós ballàveu?
Aleshores la guerra semblava tan llunyana…
Quan se n'hi anà, el vaig reprendre.
La seva armadura li venia ampla.
Semblava una cloïssa argentada.
I ja no el vaig tornar a veure.
Missenyora.
Sobre el que heu dit abans…
Us equivoqueu.
No és culpa vostra.
És meva.
Tu no volies que passés això.
Jo vaig donar poder a l'enemic. Això me'n fa responsable.
Hi ha qui diu que així són les coses.
Però jo crec que els savis també esguarden el que tenim al cor.
I això no era dins del teu.
No carreguis amb la culpa d'aquest dia a les espatlles, Theo.
Després pot ser que et costi alliberar-te'n.
Però… com me'n puc desfer?
Hi ha poders més enllà de la foscor que governen en aquest món.
Tal vegada en dies com aquest,
no tenim altre remei que confiar en els seus designis.
I renunciar als nostres.
Casa meva ja no existeix.
Quin designi hi ha, en això?
No l'hi sé veure, encara.
Senyor…
Calla.
Què és? Què has ensumat?
Cendres.
Només cendres.
Vinga, no perdem el temps.
Descansa ara que pots.
Partirem amb la primera llum.
Quina llum?
Un altre tremolor.
Hem d'esperar que les roques s'assentin.
Autodisciplina, mestre elf.
Això et conduirà a l'èxit?
Com en la nostra contesa.
Vols dir?
No.
Vas perdre a propòsit?
La meva intenció mai fou guanyar-te,
sinó aconseguir que paressis més l'orella.
Mentides d'elf.
Estava…
sense alè.
Punyetes.
Sempre he pensat que eres una mica nan per ser un elf.
I tu ets un nan força èlfic, Durin.
Fill de Durin.
-Net de… -Riu-te'n si vols.
El més important que pot fer un nan és ser digne del nom del seu pare.
Tenim els nostres noms secrets,
que només fem servir entre nosaltres.
I sols els revelem a la nostra família:
dones, pares, germanes, germans…
-Élrond… -No cal, Durin.
Per l'altra banda.
Sí.
Durin...
Pare…
És més del que ens havíem imaginat.
-Rei Durin, hi ha una… -Prou!
Pare, mira-ho.
Deteniu l'elf.
Quan ta mare et va posar al món,
alguna cosa al teu interior estava mal formada.
La teva respiració era irregular i seca.
Un gemec fluix i llastimós, com de pedres de guix que freguen.
Deien que no veuries el teu primer hivern.
I cada nit,
després que els ulls plorosos de ta mare es refugiessin en el son,
t'agafava en braços a la llum del foc
i t'alçava la barbeta tota la nit.
Semblava que alleugeria la càrrega.
I una nit,
vaig contemplar la teva careta nua
i hi vaig veure
la gran barba blanca d'un ancià rei nan.
Poderós i formidable com un exèrcit amb els seus estendards.
I, quan ta mare es va despertar, li vaig dir
que podia deixar de plorar.
Que el nostre fill viuria i que mouria muntanyes!
Com esperes que mogui muntanyes, pare,
si perds els estreps quan cavo un trist forat?
Dius que m'espera la grandesa,
però ofegues qualsevol ambició que tingui,
qualsevol desig,
qualsevol pensament que no s'origini en tu.
El ferro que suporta la més feixuga de les càrregues
també ha de resistir el reveniment més rigorós!
Consignar els teus aliats a la mort no és reveniment.
L'Élrond és tan germà meu
com si s'hagués forjat al ventre mateix de ma mare.
Com goses?
Com goses...
invocar el record de ta mare
per defensar la teva decisió de trair el teu poble?
No! Ets tu qui ha traït el seu poble!
Malbaratant el nostre futur per tal d'aferrar-te al passat!
Profanes la corona que portes!
Deixa-ho.
Ja no et pertany.
I mentre els caçava Aquell dia de tardor
Deixà la filla que plorava I se l'endugué el rierol
Rosella? Què fas?
Agafar una galleda, tu què trobes?
No, no et mengis els queviures! Els hem de guardar.
Per què no dones un cop d'ull fora i després en parlem?
Què…?
-Mira això! Renoi! -Anirem al mercat amb aquesta collita…
Té.
No ho entenc. Com?
Tu què creus?
Ell ho ha arreglat.
T'ho pots creure, Nori?
Hi ha prou menjar per a fer un banquet
i que ens en sobri per aguantar fins al Peix Glaçat.
La Malva diu que farà "compoma de pota".
-Compota de poma. -És el que he dit.
Del pare.
Gràcies, Malva. On és la teva germana?
Ja en tenim prou. Hi queda espai? Ja estem.
…va marxar riu avall I tan fort plorà
Que el rei dels capgrossos
La va convertir en cargol
El vell Bolgerboc la va caçar Tan sucosa i dolça de gust
Diuen que a la seva filla Ell no va poder evitar...
Espereu!
No aneu en la bona direcció.
Ha anat cap allà.
Aneu-hi.
Nori!
-Deixeu-la estar! -Ja l'heu sentida.
-Fora d'aquí! -Marxeu!
Si li toqueu un sol pèl del peu, us esclafaré el cap.
Vinga. Molt bé, les mans a…
Ara alhora.
Xo!
Deixa-me'l.
No!
Tornes a casa. Em sents?
Vens amb nosaltres.
Si us plau, Berek.
-Si us plau. -No us farà cas.
Ni a vós ni a cap de nosaltres.
Mai no hauria d'haver pujat l'elfa a bord.
L'hauria d'haver deixat al mar, on la vaig trobar.
Theo?
La reina regent. És aquí?
Quasi hem acabat els preparatius.
Podrem partir d'aquí a una hora.
I la gent del sud?
Una guarnició es quedarà per escortar-los fins a un assentament segur.
I per buscar els desapareguts.
Galàdriel.
Ningú s'agenolla a Númenor.
No hi sou, a Númenor.
Cap de vosaltres.
I jo en soc l'única culpable.
Els vaixells esperen, Majestat.
Deixem aquesta terra darrere les veles.
No malgastis la teva llàstima amb mi, elfa.
Estalvia-la per als nostres enemics.
Perquè no saben el que acaben de començar.
Jo, Míriel,
filla d'Ar-Inziladûn, faig una promesa:
Númenor tornarà.
Llavors els elfs estaran a punt.
Capità, salpem amb la marea.
Capità?
Deixa'm a mi.
Dempeus, filla. Aixeca't. Ajuda'm a recollir el que puguem.
Nori, ja.
Que no se t'estellin els ànims, tot anirà bé.
No li menteixis, Largo. Ja és massa gran per a això.
No l'enganyo pas. Tot anirà bé.
Per compassió, Brandipeu.
Deixa'ns un moment per plorar.
Plorar?
Creieu que és l'únic que ens queda?
Som peupilosos!
No matem dracs.
Ni desenterrem pedres precioses.
Però hi ha una cosa que sabem fer
millor que cap altra criatura de la Terra Mitjana:
ser fidels els uns als altres.
Per molts revolts i per molt pendent que tingui el camí,
l'afrontem,
amb els cors encara més grans que els peus.
I no deixem de caminar.
Nori. On vas?
A ajudar el meu amic.
A prevenir-lo. És el mínim que es mereix.
Surts del camí? Ara? Sola?
No hi anirà sola.
Ja hem deixat prou gent enrere. No el deixarem a ell.
No anireu enlloc, noietes.
No sense mi.
N'estàs segura, Nesti?
Si us endinseu al bosc, pot ser que no en sortiu amb vida.
Podrien, si un trobacamins les acompanya.
La jove Brandipeu va fer bé d'ajudar-lo. Va fer molt bé.
I si creieu que la Malva Pasturaprat no ho admetrà per orgull,
què té de bo viure, Sadoc, si no vivim bé?
Saps, Malva? Per una vegada,
només una, seria fantàstic que no tinguessis raó sempre.
Vaig a buscar provisions i el meu bastó.
Vinc amb vosaltres.
Tant és, al cap i a la fi. Morirem tots.
Vinga. Si no, no sortirem en tot el dia.
Creus que el trobarem?
És un coi de gegant. Com vols que no el trobem?
Creus que complirà la seva promesa?
No ho crec.
En tinc la certesa.
Ossos fixats i ferides embenades. Podem viatjar.
On anireu?
A una antiga colònia de Númenor, prop de la gola de l'Ànduin.
Pelargir, l'anomenen. Diuen que hi ha noves terres, noves aigües.
Un nou començament.
Jo em presentaré davant el Rei Suprem.
Per afrontar el que sigui que m'esperi.
I el nostre rei?
El vostre?
No us n'han informat?
Informar-me de què?
Halbrand.
Pensava que havies mort.
M'hauria estimat més morir.
Els homes del sud el van trobar així en un camí, anit.
La ferida s'ha agrit durant la nit.
Pensava intentar tractar-lo de camí, però…
Aquesta ferida requereix medicina èlfica.
Pot muntar?
Demanaré a les guaridores que arrepleguin provisions.
Bé, amic meu.
Sembla que el destí ens ofereix un altre rai.
Això no s'ha acabat.
No abandonaré aquestes terres per condemnar-les a consumir-se.
I tu tampoc.
Força al rei!
Queda-te-la, soldat.
Comandant.
Força a les Terres del Sud!
Li he fallat.
Tot és culpa meva.
No.
No ho és.
De qui és, doncs?
Del teu pare.
S'ha tornat massa vell, massa recelós,
massa obtús de ment.
Els seus ulls ennuvolats ja no veuen
que, per molts blasons que deixi caure a terra,
un dia, aquest serà el teu regne.
D'en Durin IV.
No pas del teu germà.
Ni de cap dels altres senyors nans. Teu.
I meu.
I junts, regnarem sobre aquesta muntanya abans de finir els nostres dies.
El mithril ens pertany.
A tu i a mi.
I junts, un dia,
l'extraurem.
Segelleu-la.
Fills meus.
Desembarasseu-vos de les capes i dels cascs.
Ja no us turmentarà la llum del dia.
Aquesta terra ara ens pertany.
És la nostra llar.
Visca Adar, senyor de les Terres del Sud!
No…
Aquest és el nom d'un lloc que ja no existeix.
Quin nom voleu que li donem, Senyor-pare?
Adar!
LES TERRES DEL SUD
MÓRDOR
Subtítols: Guillermo Parra
Supervisor creatiu: Roger Peña