Až začne zlátnout listí, vydáme se do Háje.
Problém je, že předtím nás čeká sto nebezpečí.
Já jsem nebezpečí.
Přestaň!
Naše světlo pohasíná.
Tenhle mitril... Je to naše jediná spása?
Takže osud celé elfské rasy...
Je ve tvých rukou.
Nampat!
Sauron byl kdysi nepřítelem tvého lidu stejně jako mého.
Vyzývám tě, abys obnovila spojenectví Númenoru a elfů.
Na záchranu lidí z Jižních krajů.
Dej mi to.
Je to tady.
Sláva pravému králi Jižních krajů.
Sláva!
Schovejte se!
Královna!
Theo!
PÁN PRSTENŮ: PRSTENY MOCI
Pomoc!
Halbrande!
Elendile!
Halbrande!
Matko?
Matko!
Tady.
Pojď sem.
-Jsi zraněný? -Ne.
Zůstaň se mnou.
Pojď.
Kde je Ontamo? Byl se mnou.
Plaz se.
Plaz se, nenechám tě tady.
Vojáku, tady!
Valandile.
Vojáku, je pryč.
Je pryč.
Tudy!
-Je pryč... -No tak!
Pomozte nám!
Vojáci, ta střecha brzy spadne.
Rychle, vykliďte cestu.
Sem. Tudy.
Chyť se mě za ruku. Jsi v pořádku.
Jděte dál. Zůstaňte spolu.
Rychle, má královno.
Běž.
Běžte k mostu.
Dostaňte je odsud!
Ne!
Isildure!
Starý Bulvorád šel na šneky
jednoho podzimního dne.
Našel sto velikých.
Kéž by patřili mně.
Před námi.
Háj! Myslím, že jsme tady.
Tos říkal už před třemi dny.
Ne, má pravdu. Tohle si pamatuji.
Pojďte.
Cítíš to? Kouř ze dřeva! Ostatní už určitě pečou.
Pane Pelíšku.
Co se stalo?
Můj praděd mluvíval o horách na jihu, co plivaly ohnivý kámen.
Říkal, že spí.
Někdy stovky let.
A pak se probudí, když povstane nové zlo.
Brandonožková.
Tvůj kamarád tam nahoře. Velkej chlápek.
-Nemyslíš, že... -Co?
Možná by se o to mohl postarat.
-Běž, Nori. -Jako se postaral o ty vlky.
-Na co čekáš? -Nevím...
Už pro nás udělal dost.
Bylo by neslušné chtít po něm víc.
Aha.
Tak ho požádám sám.
Sadoku!
Z cesty, mrňousci.
Á keuta...
Á envinyata...
Envinyata...
Lótë na...
-Lótë na... -Co to mumlá?
Asi slůvka, kterým by strom rozuměl.
Sadoku, stromy nemluví.
Některé ano.
Nerozptyluj ho.
Envinyata!
Lótë na!
Propána. Funguje to...
Á kuita!
Spravuje ho.
Přesně jak říkal Sadok.
Dilly, pozor!
-Ne! -Nori!
Moje holčičky!
Nori! Dilly!
Dilly, Nori, jste v pořádku?
Tak.
Jsi v pořádku?
Jsem.
Jen...
Od této hory žádáme něco posvátného.
A tak nabízíme něco posvátného na oplátku.
Výměnou za přístup k vašim mitrilovým dolům
jsou elfové připraveni poskytovat trpaslíkům
zvěřinu, obilí
a dřevo z lesů Eriadoru po příštích pět století.
Pět století?
Velký slib, pokud ho dokážou dodržet...
Nikdy jsem neslíbil nic, co bych nesplnil.
Vidím, že ses naučil pár slov kamenné řeči.
Působivé.
Pověz, proč bychom měli věřit elfům?
Neměli.
Ale mně věřit můžete.
Neboť nejsem obyčejný elf, ale Elrond Půlelf.
A v elfech vidím, co oni sami nevidí.
Proto tu teď před vámi stojím sám...
A prosím.
Abys zachránil můj lid.
Prosím, ušlechtilý králi. Pomoz nám.
Teď si promluvím se svým synem.
Jak odpovíš, otče?
Říká se, že když Aulë stvořil náš lid,
použil dva prvky.
Oheň a kámen.
Kámen, který v nás žije, žízní po věčnosti,
odolává zubu času.
Ale v ohni je pravda.
Že všechny věci musí být jednoho dne pohlceny
-a spáleny na popel. -Otče...
Nekopeme do země, která to nevydrží.
Nehloubíme do míst za hranicí temnoty.
Nepokoušíme stíny, kámen a důl, aby nás pohřbily pod horou.
Nebudu riskovat životy trpaslíků,
abych pomohl elfům přelstít smrt.
Přelstít smrt?
Otče!
Můj přítel se topí,
vztáhl ke mně ruku, abych ho vytáhl na břeh.
Očekáváš, že mu svou nepodám,
protože se bojíš závalu?
Osud elfů byl rozhodnut před mnoha věky.
Moudřejšími
a prozíravějšími, než jsme my.
Vzdorujme jejich vůli, a naše království může padnout.
Možná celá Středozem.
Je mi líto, můj synu.
Ale jejich čas nadešel.
Zablešený, bezcitný, starý blázen!
Co když má pravdu?
Snad to nemíníš dopustit?
Co jiného nám zbývá?
Říkal jsi, že ostatní vládci trpaslíků jsou tomu otevřeni.
Když ty doly otevřeme sami
a dokážeme jim, že existuje bezpečný způsob, jak mitril těžit,
možná ho přinutí poslouchat.
Mohli bychom ho donutit.
Není jen můj otec, Diso.
Je to náš král.
Jaký bych byl otec,
kdybych naše děti učil, že králova vůle
není víc než bezcenná škvára?
Dobře, fajn.
Neměla jsem říkat, že je zablešený.
-Nebo že je blázen. -Jo.
Ne.
Ne, taky nesnáším, když pomlouváš mou matku.
Tvoje matka zablešená vážně...
Jen žertuji.
Asi tě nepřesvědčím, abys zůstal na večeři.
Musím informovat Gil-galada.
Brzy nebude králem, protože nebude Lindon.
Takže se loučíme?
Neloučíme.
-Říkáme namá... -Namárië.
Znamená to víc než „sbohem“.
Znamená to: „Běž k dobrotě.“
Elronde!
Proč to udělali?
Aby si tu vytvořili domov.
Svou Zemi stínu.
Tak si ji vezmeme zpátky a vyženeme je.
Nemáme pozici ani posily.
Tato země je mrtvá.
Musíme shromáždit živé.
Nebo jim přiložit nůž na krk!
Je konec.
Pro mě ne. Nedovolím to!
Musíme!
Musíme.
Co tě tak trápí? Není to tvoje vina.
Ale je.
Běžte dál. To je ono...
Pomozte těm vzadu.
Isildure?
-Královna! -Je naživu.
-Moje královno. -Je tady.
-Je v pořádku? -Myslel jsem, že jsme ji ztratili.
Má královno.
Vezmi si mého koně.
Kapitáne, vy...
-Kapitáne... -Kde je?
Kde je můj syn?
Jsou mrtví, že?
Arondir. Moji přátelé. Moje...
Moje matka. Všichni.
Co nelze vědět, sžírá mysl. Neplň si ji dohady.
Kam to vůbec jdeme?
Númenor rozbil tábor na hoře
za tím vrcholkem.
Tam se ukryjí spolu se všemi přeživšími.
Včetně tvé matky.
A buď ve střehu. Skřeti teď můžou ven i za světla.
Skřety už jsem zabíjel.
Když jsem byla ve tvém věku, žádní skřeti neexistovali.
A teď? Kolik jsi jich zabila?
-Mnoho. -To je dobře.
To neříkej.
Proč ne?
Říkat o temných skutcích, že jsou dobré, zatemňuje srdce.
Může v nás pak vzkvétat zlo.
Každá válka se vede vně i uvnitř.
To musí mít na paměti každý voják.
Já i ty.
Takže jsem voják?
Uděláme ho z tebe.
Jak daleko je do tábora?
Je hned za tímto kopcem.
Kdy vyjdeme z toho kouře?
Stůjte.
Jak dlouho jsme mimo něj?
Skoro míli.
Aha.
Ty nevidíš?
Jen šeď.
Běžte dál.
Veď mého koně. Nikdo to nemusí vědět.
Elendile?
Elendile, prosím.
Běž dál.
Říkají tomu Velký zelený hvozd.
Drž hlavu skloněnou a sleduj ten útes.
Na druhé straně najdeš velké.
S trochou štěstí ti pomohou najít tvé hvězdy.
Protože já ti řeknu jen to,
že Chluponozi je neviděli
od dob, kdy naši předci žili v neznámých krajích
před tisícem let.
A to je dlouhá doba putování. I pro chlapíka s velkýma nohama.
Měla jsem zůstat na pěšině.
Když jsem viděla padat tu hvězdu, měla jsem to nechat být.
-Elanor... -Snažila ses mi to říct, matko.
Ale teď to chápu.
Jsem jen Chluponožka.
Nic jiného nikdy nebudu.
Běž spát, Nori.
Zbytek doděláme ráno.
Přišla jsi někdy o někoho blízkého?
Kvůli nim?
Myslím z rodiny.
O svého bratra. Finroda.
A o manžela.
Manžela?
Jmenoval se Celeborn.
Setkali jsme se na mýtině plné květin.
Tančila jsem a on mě zahlédl.
Tančila?
Válka se zdála tak vzdálená.
Když do ní šel, kárala jsem ho.
Neseděla mu zbroj.
Nazvala jsem ho stříbrnou mušlí.
Potom jsem ho už nikdy neviděla.
Má paní.
Co jsi předtím říkala...
Mýlíš se.
Není to tvoje vina.
Ale moje.
Tohle jsi nechtěl.
Dal jsem moc nepříteli. Proto jsem zodpovědný.
Někteří to tak vidí.
Ale já věřím, že moudří hledí na to, co máme v srdci.
A ve tvém tohle nebylo.
Neber si břímě tohoto dne na svá bedra, Theo.
Možná bys ho už nedokázal odložit.
Ale jak se ho mám zbavit?
V tomto světě jsou síly přesahující temnotu.
Možná v dny jako tento
nám nezbývá než důvěřovat jejich záměrům.
A vzdát se vlastních.
Můj domov je pryč.
Jaký je v tom záměr?
Zatím ho nevidím.
Pane...
Ticho.
Co je to? Co cítíš?
Popel.
Nic než popel.
No tak. Ztrácíme čas.
Odpočiň si, dokud můžeš.
Za světla vyrazíme.
Jakého světla?
Další otřes.
Musíme dát kameni čas, aby si sedl.
Sebekázeň, mistře elfe.
To ti přinese úspěch?
V naší soutěži to vyšlo.
Vážně?
Ne.
Prohrál jsi schválně?
Nechtěl jsem tě porazit,
jen tě přimět poslouchat.
Elfské lži.
Ale...
Zadýchal jsem se.
Safra.
Vždycky jsem si říkal, že jsi na elfa dost jako trpaslík.
A ty jsi na trpaslíka dost jako elf, Durine.
Synu Durinův.
-Vnuku... -Klidně se směj.
Být hoden jména svého otce je pro trpaslíka největší pocta.
Máme i vlastní, tajná jména,
která používáme mezi sebou.
A prozradíme je jen rodině.
Manželkám, rodičům, sestrám, bratrům.
-Elronde... -Nech si to.
Na potom.
Dobře.
Durine...
Otče...
Je toho víc, než jsme si dokázali představit.
-Králi Durine, je tu... -Dost!
Otče, podívej se na to.
Chopte se toho elfa.
Když tě matka porodila,
něco uvnitř tebe bylo špatně vyvinuté.
Dýchal jsi sípavě a suše.
Tichý, žalostný zvuk jako skřípání křídového kamene.
Všichni říkali, že se nedožiješ první zimy.
A každou noc,
když uplakané oči tvé matky našly útěchu ve spánku,
držel jsem tě u ohně
a celou noc ti podpíral bradu.
Zdálo se, že to pomáhá.
A jedné noci
jsem pohlédl na tvou malou, holou tvář
a zahlédl na ní
stříbrný plnovous starého trpasličího krále.
Mocného a hrozného jako armáda.
A když se tvoje matka probudila, řekl jsem jí,
že už nemusí plakat.
Náš syn bude žít a bude hýbat horami!
Jak mám hýbat horami,
když mě nenecháš vykopat jednu díru?
Mluvíš o mých velkých činech,
ale zadusíš každou mou ambici,
veškerou touhu,
jakoukoli myšlenku, která nepochází od tebe.
Železo, které musí nést nejtěžší břemeno,
musí také vydržet nejtvrdší kalení!
Odsoudit naše spojence k smrti není kalení.
Elrond je pro mě bratr,
jako by byl vypálen v lůně mé vlastní matky.
Jak se opovažuješ...
Jak se opovažuješ!
Vyvoláváš památku své matky
na obranu svého rozhodnutí zradit vlastní lid?
Ne! To ty zrazuješ svůj lid!
Zahazuješ naši budoucnost, aby ses mohl držet minulosti.
Pošpinil jsi korunu, kterou nosíš!
Nech ji.
Už ti nepatří.
A když byl na šnekách toho dne podzimního,
dítě, co nechal plakat proudem strženo bylo...
Makulko? Co to děláš?
Přinesla jsem koš, co asi?
Ne, zásoby. Nejez to. Musíme šetřit.
Podívej se ven, a pak něco říkej.
Co...
-Podívej se na to! Páni! -S tím můžeme na trh...
Tumáš.
Nerozumím. Jak?
Jak myslíš?
Spravil ho.
Věřila bys tomu, Nori?
Je tu dost úrody na večerní hostinu
a zbude dost až do Zmrzlé ryby.
Ibiška prý udělá nějaký jablečný koš.
-Mošt. -Vždyť to říkám.
Od otce.
Děkuji, Ibiško. Kam se poděla tvá sestra?
Máme to. Je tam ještě místo? Máme hotovo.
...po proudu plulo, tak hlasitě plakalo,
že z něj žab a ryb král
šneka rázem udělal.
Starý Bulvorád ho chytil, tak tučný a šťavnatý byl,
že osud své malé dcerky tím, žel, zpeče...
Počkejte!
Jdete špatným směrem.
Šel tudy.
Tak běžte.
Nori!
-Nechte ji být! -Slyšeli jste.
-Zmizte! -Běžte pryč!
Jestli jí zkřivíte chloupek na noze, zabiju vás.
Dobře. Do toho. Pozor na ruce.
Teď všichni.
Pr!
Dej mi ho.
Ne!
Jedeš domů. Slyšíš mě?
Pojedeš s námi.
Prosím. Bereku.
-Prosím. -On tě neposlechne.
Nikoho z nás.
Neměl jsem tu elfku vytáhnout na palubu.
Měl jsem ji nechat v moři, kde jsem ji našel.
Theo?
Královna regentka. Je tady?
Přípravy jsou téměř hotové.
Do hodiny můžeme vyrazit.
A co Jižané?
Jednu posádku necháme tady, aby je dovedla do bezpečné osady.
A hledala naše pohřešované.
Galadriel.
V Númenoru se nepokleká.
Nejsi v Númenoru.
Nikdo z vás.
A je to jen moje vina.
Lodě čekají, královno.
Nechme tuto zemi za sebou.
Neplýtvej na mě soucitem, elfko.
Nech si ho pro naše nepřátele.
Neboť netuší, co rozpoutali.
Já, Míriel,
dcera Ar-Inziladûna, slibuji toto.
Númenor se vrátí.
A elfové budou připraveni.
Kapitáne, vyplujeme za přílivu.
Kapitáne?
Chápu.
Vstávej, holka. Pomoz mi posbírat, co půjde.
No tak, Nori.
Nenech se tím zlomit. Bude to dobré.
Nelži jí, Largo. Už je na to moc velká.
Nelhal jsem. Vždyť to bude dobré.
Propána, Brandonožko.
Nech nás chvíli truchlit.
Truchlit?
Myslíš, že nám už nic jiného nezbývá?
Jsme Chluponozi!
Nezabíjíme draky.
Ani nekutáme drahokamy.
Ale jedno umíme lépe
než všechna stvoření ve Středozemi.
Jsme si věrní.
Ať už se cesta zaklikatí jakkoli,
postavíme se k tomu čelem
se srdcem větším než naše nohy.
A prostě jdeme dál.
Nori. Kam to jdeš?
Pomoct svému kamarádovi.
Varovat ho, co se chystá. Dlužím mu to.
Jdeš mimo pěšinu? Teď? Sama?
Nebude sama.
Už jsme za sebou nechali dost lidí, jeho neopustíme.
Vy holky nikam nepůjdete.
Ne beze mě.
Jsi si tím jistá, Goldie?
Když do těch lesů vkročíte, možná nikdy nevyjdete živé.
Mohly by, kdyby s nimi šel průvodce.
Brandonožkovo děvče udělalo správnou věc. Měla pravdu celou dobu.
A jestli si myslíte, že jsem moc hrdá, abych to přiznala,
k čemu je dobré být naživu, když nežijeme dobře?
Víš, Ibiško, jen jednou...
Bylo by fajn, kdybys neměla vždycky pravdu.
Donesu zásoby a vezmu si hůl.
Jdu s vámi.
Stejně je to jedno, když všichni umřeme.
Pojďte, nebo tu budeme celý den.
Myslíš, že ho najdeme?
Vždyť je to obr. Jak bychom ho mohli minout?
Věříš, že dodrží svůj slib?
Ne.
Jsem si tím jistá.
Kosti byly napraveny, rány zavázány. Můžeme vyrazit na cestu.
Kam půjdete?
Do staré númenorejské kolonie v ústí Anduiny.
Říkají ji Pelargir. Prý je tam úrodná půda a pitná voda.
Nový začátek.
Pak se budu hlásit našemu Velekráli.
Čelit všemu, co mě čeká.
Ale co náš král?
Váš král?
Nikdo ti to neřekl?
Co mi měli říct?
Halbrande.
Myslela jsem, že jsi mrtvý.
To by bylo lepší.
Jižané ho takhle našli na cestě.
Přes noc se rána zanítila.
Chtěla jsem ho zkusit vyléčit po cestě, ale...
Tahle rána potřebuje elfskou medicínu.
Je schopný jízdy?
Řeknu léčitelům, ať připraví, co mohou.
No, příteli.
Zdá se, že osud má pro nás připraven ještě jeden vor.
Tohle ještě neskončilo.
Neopustím tuto zem a nenechám ji spálit.
Ani ty.
Sílu králi!
Nech si ho... Vojáku.
Velitelko.
Sílu Jižním krajům!
Zklamal jsem ho.
Všechno je to moje vina.
Ne.
Ne, není.
A čí tedy?
Tvého otce.
Je už moc starý a podezíravý.
Je příliš slabý duchem.
Oči má příliš zamlžené, aby viděl,
že ať hodí na zem kolik korun chce,
jednou bude toto království patřit tobě.
Durinovi IV.
Ne tvému bratrovi.
Ne jiným vládcům trpaslíků. Tobě.
A mně.
A společně budeme vládnout této hoře a všem ostatním, než skončí náš čas.
Ten mitril patří nám.
Tobě a mně.
A společně jednou
budeme kopat.
Uzavřete to.
Mé děti.
Odhoďte své protisluneční pláště a helmy.
Den vám už neublíží.
Toto je teď naše zem.
Náš domov.
Sláva Adarovi, pánu Jižních krajů!
Ne...
To je název místa, které již neexistuje.
Jak bychom mu měli říkat, pane-otče?
Adar!
JIŽNÍ KRAJE
Překlad titulků:Ludmila Vodičková
Kreativní dohled Kateřina Hámová