Як тільки листя дубів починає червоніти, ми йдемо в Гай.
Єдина проблема - що на шляху туди чигає сотня загроз.
Я загроза.
Припини!
Наше світло тьмяніє.
Цей мітріл… Це наш єдиний порятунок?
Доля всієї ельфійської раси…
у твоїх руках.
Нампат!
Саурон колись був ворогом вашого народу, як і мого.
Я закликаю вас знову сформувати альянс між Нуменором та ельфами.
Щоб урятувати людей Південних Земель.
Дай це мені.
Він тут унизу.
Нехай живе справжній король Південних Земель!
Слава!
В укриття!
Королева!
Тео!
ВОЛОДАР ПЕРСНІВ: ПЕРСНІ ВЛАДИ
Допоможіть!
Галбранде!
Еленділе!
Галбранде!
Мамо?
Мамо!
Сюди.
Ідіть сюди.
- Ти поранений? - Ні.
Залишайся зі мною.
Ходімо.
Де Онтамо? Онтамо був зі мною.
Повзи.
Повзи. Я тебе не кину.
Солдате, сюди!
Валанділе.
Солдате, його не стало.
Його не стало.
Сюди!
- Його не стало… - Ходімо!
Благаю, допоможіть нам!
Солдати, той дах зараз обвалиться.
Швидко, розчистьте шлях.
Сюди. Ось так.
Візьми мене за руку. Ти житимеш.
Іди вперед. Тримайтеся разом.
Поспішіть, моя королево.
Ідіть.
Ідіть до моста.
Виведіть їх звідси!
Ні!
Ісілдуре!
Старий Болджербак пішов по равликів
Осіннім файним днем
Знайшов сотню великих
Шкода, що не мені
Гляньте вперед.
Гай! Думаю, це він.
Ти казав це три дні тому.
Ні, він має рацію. Я це пам'ятаю.
Ходімо.
Відчуваєш запах? Дим від деревини! Інші вже, мабуть, щось печуть.
Пане Берроуз.
Що сталося?
Мій прадід розказував про гори на півдні, які вміли плюватися розпеченим камінням.
Він казав, вони засинають.
Часом на сотні років.
І прокидаються знову із зародженням нового зла.
Брандіфут.
Твій друг там. Той велетень.
- Ти не думаєш… - Що не думаю?
Може, він це виправить.
- Спитай, Норі. - Як із тими вовками.
- Чого чекаєш? - Не знаю…
Він і так багато зробив.
Трохи нечемно просити його про щось більше.
Зрозуміло.
Тоді попрошу я.
Седоку!
З дороги, дрібното.
А кеута…
А енвіньята…
Енвіньята…
Лоте на…
- Лоте на… - Що він бурмоче?
Певно, якісь словечка, щоб дерево зрозуміло.
Седоку, дерева не говорять.
Деякі говорять.
Не відволікайте його.
Енвіньята!
Лоте на!
Святі цапи. У нього виходить…
А куйта!
Він його зцілює.
Як і казав Седок.
Діллі, назад!
- Ні! - Норі!
Мої дівчаточка кохані, дівчатка!
Норі! Діллі! Діллі.
Діллі, Норі, з вами все гаразд?
Ну от.
Ти ціла?
Я ціла. Я ж казала.
Зі мною все…
Ми просимо в цієї гори священну річ.
Тому й пропонуємо священну річ взамін.
В обмін на доступ до ваших покладів мітрілу
ельфи готові забезпечувати це місто
дичиною, зерном
і деревиною зі старих лісів Еріадору упродовж наступних п'яти століть.
П'яти століть?
Оце обіцянка, якщо зможуть її виконати…
Я не даю обіцянок, яких не виконую.
Бачу, ти вивчив кілька слів кам'яною мовою.
Це вражає.
Скажи, чому ми маємо довіряти якомусь ельфу?
Ви й не маєте.
Але мені ви можете вірити.
Бо я не простий ельф, а Елронд Напівельф.
І я бачу в ельфах те, чого вони не бачать у собі.
Тому я й стою перед вами зараз сам…
І благаю.
Щоб ви врятували мій народ.
Будь ласка, шляхетний королю. Допоможіть нам.
Зараз я говоритиму зі своїм сином.
Яка твоя відповідь, батьку?
Кажуть, що коли Ауле створив наш народ,
він зробив нас із двох стихій.
Вогню й каменю.
Камінь, що живе в нас, прагне вічного,
опирається вихорам часу.
А от вогонь любить правду.
Що все має одного дня бути спожитим
- і перетворитися на попіл. - Батьку…
Ми не копаємо в землі, яка цього не витримає.
Не поринаємо в глибини поза темрявою.
Не спокушаємо тінь, камінь і шахти поховати нас усіх під горою.
Я не ризикуватиму життями гномів,
допомагаючи ельфам дурити смерть.
Дурити смерть?
Батьку!
Мій друг тоне,
тягне до мене руки, щоб я витяг його на берег.
Ти чекаєш, що я відіпхну його руку,
бо боїшся клятого обвалу каміння?
Доля ельфів була вирішена багато епох тому.
Тими, хто значно мудріший
і далекоглядніший, ніж ми.
Не скоришся їхній волі - і все це королівство може впасти.
Може, навіть усе Середзем'я.
Пробач, сину мій.
Але їхній час настав.
Вошива його борода, байдужий, старий дурень!
А як він має рацію?
Ти ж не думаєш таке допустити?
Який у нас є вибір?
Ти казав, що інші володарі гномів відкриті цій пропозиції.
Якщо ми самі повторно відкриємо ту шахту
й доведемо їм, що видобувати мітріл безпечно,
може, тоді вони послухають.
Може, так ми підштовхнемо твого батька до дій.
Він не просто мій батько, Дісо.
Він наш король.
Яким би я був батьком,
якби вчив наших дітей, що волю короля
слід вважати сміттям, яке може розвіяти вітер?
Гаразд, хай так.
Даремно я сказала, що в нього воші в бороді.
- І назвала його дурнем. - Так.
Ні.
Ні, я ненавиджу, коли ти обзиваєш мою матір.
У твоєї матері справді є воші…
Я жартую. Жартую.
Напевно, я не вмовлю тебе залишитися на вечерю?
Треба повідомити Ґіл-ґалада.
Скоро він уже не буде королем, бо Ліндона теж уже не буде.
Отже, це прощання?
Ми не кажемо «прощавай».
- Ми кажемо «Нама…» - «Намаріє».
Це більше, ніж просто «прощавай».
Воно означає… «Іди в бік добра».
Елронде!
Нащо вони це зробили?
Щоб заснувати тут свій дім.
Царство тіней.
Тож ми відберемо своє й проженемо їх.
У нас нема ні позицій, ні підкріплення.
Ці землі мертві.
Треба думати про живих.
Або перерізати їм горлянки!
Усе скінчено.
Не для мене. Я не допущу!
Ми повинні!
Ми повинні.
Чого ви так переймаєтеся? Вашої провини тут нема.
Ні, є.
Не зупиняйтеся. Ось так.
Допоможіть тим, хто позаду.
Ісілдуре?
- Королева! - Вона жива.
- Моя королева. - Вона тут.
- Вона ціла? - Я думав, ми її втратили.
Моя королево.
Візьміть мого коня.
Капітане, ви…
- Капітане… - Де він?
Де мій син?
Вони загинули, чи не так?
Арондір. Мої друзі. Моя…
Моя мати. Усі.
Невідомість вихолощує розум. Не забивай його здогадками.
Куди ми взагалі йдемо?
Нуменорці розбили табір за тим кряжем,
за тим дальнім піком.
Туди вони й поквапляться разом із тими, хто вижив.
Включно з твоєю матір'ю.
І стережися. Тепер орки пересуватимуться і вдень.
Я вже вбивав орків, між іншим.
Коли я була у твоєму віці, орків узагалі ще не існувало.
А тепер? Скількох ви вбили?
- Багатьох. - Добре.
Я б не вживала таких слів.
Чому?
Коли ти звеш погані вчинки добрими, це затьмарює душу.
Ти даєш злу місце проростати в наших душах.
Кожна війна точиться і назовні, і всередині.
Про це слід пам'ятати кожному солдату.
Навіть мені. Навіть тобі.
То я солдат?
Може, ми ще зробимо тебе солдатом.
Далеко нам іще до табору?
Він уже за цим пагорбом.
А за який час ми зможемо вийти з цього диму?
Стійте тут.
Як давно ми з нього вийшли?
Півтора кілометри тому.
Отож я й бачу.
Бачите?
Лише сіру імлу.
Ідіть далі, ви двоє.
Ведіть мого коня. Ніхто не має нічого помітити.
Еленділе?
Еленділе, будь ласка.
Ідіть далі.
Це звуть Великим Зеленоліссям.
Не висовуй голову й пильнуй за тим гірським кряжем.
З дальнього боку ти побачиш поселення великих.
Якщо пощастить, ті люди допоможуть тобі знайти твої зорі.
Бо я можу сказати лише те,
що хутроноги не бачили їх,
ще відколи наші предки жили в невідомих краях
понад тисячу років тому.
А це довго, щоб блукати світом. Навіть для велетня з такими ногами.
Треба було не сходити з дороги.
Коли я побачила, як падає та зірка, треба було не зважати на неї.
- Еланор… - Ти ж мені казала, мамо.
Але тепер я розумію.
Я просто хутроніг.
Більше ніким мені не стати.
Лягай спати, Норі.
Про решту ми подбаємо вранці.
Ви колись втрачали близьку людину?
Через орків.
Я маю на увазі родичів.
Мого брата. Фінрода.
І мого чоловіка.
Чоловіка?
Його звали Келеборн.
Ми познайомилися серед квітів.
Я танцювала, а він мене побачив.
Ви танцювали?
Війна тоді здавалася дуже далекою.
Він ішов на неї, а я його сварила.
На ньому погано сиділи лати.
Я назвала його срібною мушлею.
Після того більше я його не бачила.
Моя володарко.
Те, що ви тоді казали…
Ви помиляєтеся.
Ви не винні.
Винен я.
Ти не хотів, щоб так сталося.
Я віддав ворогу силу. Тому відповідальність лягає на мої плечі.
Дехто каже, що таке життя.
Але я вірю, що мудреці зважають і на те, що в наших душах.
У твоїй цього не було.
Не носи тягар цього дня у себе на плечах, Тео.
Бо потім може бути важко його зняти.
Але як мені про це забути?
На світі є сили, які діють поза межами досягнення темряви.
Може, в такі дні, як цей,
у нас нема вибору, окрім як довіритися їхнім планам.
І забути про власні.
У мене немає дому.
Що це за план такий?
Поки що я його не розумію.
Пане…
Стули писок.
Що таке? Чим вам пахне?
Попелом.
Самим лише попелом.
Ходімо. Ми марнуємо час.
Відпочивай, доки можеш.
Вирушаємо на світанку.
Якому ще світанку?
Знову здригнулася.
Треба давати скелям час повторно осісти.
Самодисципліна, майстре ельфе.
Це принесе тобі успіх?
Принесло в нашому змаганні.
Хіба?
Ні.
Ти програв спеціально?
Я мав на меті не здолати тебе,
а на довше заволодіти твоєю увагою.
Ельф бреше.
Я…
Захекався.
От же ж.
Я завжди думав, що як на ельфа, ти трохи гномський.
А ти досить ельфійський гном, Дуріне.
Сину Дуріна.
- Онук… - Насміхайся, як хочеш.
Найсильніший вчинок гнома - це бути гідним імені свого батька.
У нас є наші таємні імена,
які ми вживаємо лише між собою.
І розкриваємо ми їх лише членам сім'ї.
Дружинам, батькам, сестрам, братам.
- Елронде… - Не треба, Дуріне.
Скажеш по той бік.
Так.
Дуріне…
Батьку…
Там більше, ніж ми собі уявляли.
- Королю Дуріне, там… - Досить!
Батьку, ти тільки подивися.
Схопити ельфа.
Коли мама народила тебе,
з тобою щось було не так.
Дихання було нерівномірним і чутним.
Тихенький, жалісливий звук, схожий на шкрябання вапняку.
Нам казали, що до зими ти не доживеш.
І щоночі,
коли заплакана мама знаходила розраду вві сні,
я тримав тебе поблизу вогнища,
не даючи опускати підборіддя.
Це ніби трохи допомагало.
А однієї ночі
я дивився на твоє крихітне безволосе личко
і побачив на ньому
розкішну сиву бороду старого короля гномів.
Могутнього й вражаючого, як велетенська армія, що йде на війну.
А коли твоя мати прокинулась, я сказав їй,
щоб більше не плакала.
Наш син житиме і з часом зверне гори!
Як мені звернути гори, батьку,
коли ти лютуєш, варто мені викопати хоч одну ямку?
Ти говориш про мою велич,
але придушуєш усі мої амбіції,
усі бажання,
усі ідеї, які запропонував не ти.
Залізо, що має витримувати найважчі тягарі,
має також пройти найсильніше гартування!
Прирікати своїх союзників на смерть - це не гартування.
Елронд для мене такий самий брат,
яким був би, якби вийшов із лона моєї власної матері.
Як ти смієш…
Як ти смієш!
Приплітати пам'ять про матір
заради захисту твого рішення зрадити свій народ?
Ні! Це ти зрадив наш народ!
Занапастив наше майбутнє, щоб можна було чіплятися за минуле!
Ти ганьбиш корону, яку носиш!
Залиш його.
Він уже не твій.
А доки ловив равликів У той осінній день
Його дитя, що плакало Забрав собі струмок
Поппі? Що ти робиш?
Несу відро, а на що це схоже?
Ні, я про харчі. Не їж їх! Треба економити.
Визирни надвір, а тоді поговоримо.
Що…
- Ти диви! Треба ж! - Понесемо цей врожай на базар…
Тримай.
Я не розумію. Як?
А ти як думаєш?
Він усе виправив.
Ти уявляєш, Норі?
Тут досить їжі, щоб нині бенкетувати,
та ще й залишиться вдосталь аж до Мерзлої риби.
Мальва каже, що приготує страву «яблучне тире».
- Яблучне пюре. - Я так і сказала.
Від батька.
Дякую, Мальво. Куди пішла твоя сестра?
Ми самі. Тут ще є місце? Ми закінчили.
…пливло струмком І плакало так гірко
Що цар усіх жаб і риби
На равлика перетворив
Старий Болджербак спіймав його Смачного захотів
І кажуть, що він своє дитя Не втримався і…
Чекайте!
Ви йдете не в той бік.
Він пішов туди.
Ідіть уже.
Норі!
- Дайте їй спокій! - Ви її чули.
- Забирайтеся! - Згиньте!
Якщо хоч волосина впаде з її ноги, я вас усіх повбиваю.
Ходімо. Гаразд. Тримайтеся руками…
Гуртом.
Тпру!
Дай його мені.
Ні!
Ти йдеш додому. Чуєш мене?
Ти йдеш із нами.
Прошу. Береку.
- Будь ласка. - Він не послухає.
Він не послухає жодного з нас.
Нащо я тільки витяг на борт ту ельфійку.
Треба було покинути її в морі, де знайшов.
Тео?
Королева-регент. Вона тут?
Підготовку майже завершено.
Можемо рушати о цій годині.
А як же південноземці?
Один гарнізон залишиться, щоб провести їх до безпечного селища.
І шукати наших зниклих.
Ґаладріель.
У Нуменорі не стають на коліна.
Ви не в Нуменорі.
Жоден із вас.
І це тільки моя провина.
Наші кораблі чекають, моя королево.
Залишмо цей край за бортом.
Не витрачай на мене свій жаль, ельфійко.
Залиш його для наших ворогів.
Бо вони не знають, що розв'язали.
Бо я, Міріель,
донька Ар-Інзіладуна, присягаюся ось у чому.
Нуменор повернеться.
Тоді ельфи будуть готові.
Капітане, відпливаємо з припливом.
Капітане?
Давай я.
Підводься, дівчино. Вставай. Допоможи мені зібрати те, що можемо.
Норі, негайно.
Хай це тебе не гнітить. Усе буде добре.
Не бреши їй, Ларґо. Вона вже доросла.
Я й не брехав. Усе буде добре.
Та щоб тобі, Брандіфуте.
Дай нам трохи поплакати.
Плакати?
По-твоєму, це все, на що ми тепер здатні?
Ми хутроноги!
Так, ми не вбиваємо драконів.
І не викопуємо коштовності.
Але гарантую, є одне, що ми вміємо
краще за будь-яку істоту в усьому Середзем'ї.
Ми завжди вірні одне одному.
Куди б не звернула дорога, якою крутою вона б не ставала,
ми йдемо нею,
бо наші серця ще більші, ніж наші ноги.
І ми просто йдемо далі.
Норі. Ти куди?
Допомагати другові.
Я попереджу його про те, що буде. Він це заслужив.
Зійдеш із дороги? Зараз? Сама?
Вона буде не сама.
Ми покинули вдосталь наших, тож його не покинемо.
Ви, дівчата, нікуди не підете.
Без мене.
Ти впевнена, Ґолді?
У ті ліси як зайдеш, то живим можна вже не вийти.
Може, й вийшли б, якби з ними пішов шукач доріг.
Мала Брандіфут правильно йому допомогла. Із самого початку мала рацію.
І якщо ти думаєш, що Мальва Медоуґрас боїться це визнати,
нащо взагалі жити, Седоку, якщо не жити правильно?
Знаєш, Мальво, хоча б раз…
Було б добре, якби ти хоча б раз помилилася.
Я принесу їжу й візьму свій ціпок.
Я йду з вами.
Яка різниця, ми все одно всі помремо.
Ходімо, інакше стирчатимемо тут цілий день.
Думаєш, ми зможемо його знайти?
Він же велетень. Його важко не помітити.
Думаєш, вона виконає обіцянку?
Ні.
Я в цьому впевнена.
Кістки поскладали, рани перев'язали. Можемо рушати в дорогу.
Куди ви поїдете?
У давню нуменорську колонію біля гирла Андуїну.
Вона називається Пеларґір. Кажуть, там чиста земля, питна вода.
Новий початок.
Тоді я доповім Верховному Королю.
І прийму все, що на мене чекає.
А як же наш король?
Ваш король?
Вам ніхто не сказав?
Не сказав мені що?
Галбранде.
Я думала, ти померл.
Мені було б краще померти.
Південноземці знайшли його таким на дорозі учора ввечері.
За ніч рана загноїлася.
Я думала якось полікувати його в дорозі, але…
Цій рані потрібні ельфійські ліки.
Він може їхати верхи?
Я скажу цілителям зібрати всі ліки, які зможуть.
Що ж, друже мій.
Схоже, доля підготувала нам ще один пліт.
Це ще не кінець.
Я не покину ці краї, прирікаючи їх на загибель у вогні.
Як і ти.
Сили королю!
Залиш собі… Солдате.
Командувачко.
Сили Південним Землям!
Я його підвів.
Це все - моя провина.
Ні.
Ні, це не так.
А чия ж тоді?
Твого батька.
Він став надто старим, надто підозріливим.
Його розум втратив гостроту.
Його очі затуманилися й не бачать,
що хай скільки гербів він шпурляє на підлогу,
одного дня це буде твоє королівство.
Дуріна Четвертого.
Не твого брата.
Не якогось іншого володаря гномів. А твоє.
І моє.
Разом ми будемо правити цією горою і всіма іншими, доки не скінчиться наш час.
Той мітріл належить нам.
Тобі й мені.
І одного дня ми разом
будемо його видобувати.
Запечатуй.
Діти мої.
Скидайте свої шоломи й плащі від сонця.
Світло дня більше вас не турбуватиме.
Тепер це наша земля.
Це наш дім.
Хай живе Адар, володар Південних Земель!
Ні…
Це назва місця, якого більше не існує.
Як же нам його називати, Володарю-батьку?
Адар!
ПІВДЕННІ ЗЕМЛІ
МОРДОР
Переклад субтитрів:Владислава Бурмістрова
Креативный супервайзер Дмитрий Восколович