Чий то був кинджал, Ґаладріель?
Мого брата. Його вбили слуги Саурона.
Після поразки Морґота, якого ви звете Сауроном,
він хотів створити силу не з плоті, а над плоттю.
Я вбив Саурона.
Я тобі не вірю.
А куйта!
Діллі, назад!
Та попри всі наші зусилля, наш занепад тільки прискорився.
Цей мітріл… Це наш єдиний порятунок.
Ніщо не затьмарює його світло.
- Королю Дуріне… - Досить!
Я не ризикуватиму життями гномів, допомагаючи ельфам дурити смерть.
Я їду в Середзем'я.
Усе, що тебе там чекає, - темрява.
В укриття!
Ні!
Де мій син?
Адар!
Залишмо цей край за бортом.
- Б'ючись поруч із тобою, я відчув… - Я теж це відчула.
Рані потрібні ельфійські ліки.
Сили королю!
Ти куди?
- Попереджу його. - Сама?
Вона буде не сама.
ЕРИН ҐАЛЕН Зеленолісся
Ти не загроза.
Ти хороший.
Норі?
Ми прийшли служити вам, Володарю Сауроне.
ВОЛОДАР ПЕРСНІВ: ПЕРСНІ ВЛАДИ
Завтра прибуває Ґіл-ґалад,
чекатиме від нас способу врятувати всіх ельфів світу.
А в нас його нема.
Якби ж можна було якось…
зробити більше з меншим ресурсом.
Саме Сонце на початку було не більше моєї долоні.
Як нам сперечатися з силами, що створили Сонце?
У нас нема часу, Келебрімборе.
Треба сказати Верховному Королю про невдачу.
Після чого ельфи повинні будуть готуватися покинути ці береги. Назавжди.
Ґаладріель?
Елронде.
Що сталося?
Ворожий спис. Шість днів тому.
Ми їхали без спочинку.
Допоможеш йому?
А туле коів'єнна…
Король Південних Земель? Як ваші шляхи перетнулися?
Як ви опинилися тут?
А ти як тут опинився?
Ходімо. Нам є про що поговорити.
Не треба було саджати тебе на той корабель.
Треба було тобі довіряти. Це помилка, якої я більше не зроблю.
Я зістрибнула з корабля…
Бо в глибині душі вірила, що ще не гідна повернення.
Я знала, що чомусь моє завдання тут ще не виконане.
І коли я виринула, то могла лише пливти
й молитися, що вчинила мудро.
Я не перетинала той гіркий океан…
лише щоб зараз втопитися.
І не дозволю цього й тобі.
Я сумував за тобою.
Що нам робити?
Єдине, що можемо.
Пливти.
Хто там?
Хто там? Покажіться.
А Ґаладріель тут?
Ні.
Ви ж ніби мали відпочивати.
Де це я?
Це була майстерня Келебрімбора.
Того самого?
Він же не тут, правда?
Ну… Власне, він тут.
Келебрімборе…
Майстер, який мене вчив,
бувало, розказував про дива вашого ремесла.
Я й не мріяв, що матиму нагоду побачити вас особисто.
Ви коваль?
Ну… До ваших витворів мені далеко.
Ці коштовності, я ніколи не бачив нічого подібного.
Де ви плануєте їх використати?
Ювелірна робота Феанора змогла передати суть Валінору.
Хочу зробити те саме для Середзем'я.
Це незвичайна руда. Що це?
Недостатньо.
Недостатньо для чого?
Прошу.
Ви не пробували поєднувати її з іншими рудами? Щоб краще розподілити?
Цій таке не підійде.
- Чому? - Бо в потрібній нам кількості
це надто розбавить її унікальні властивості.
Пробачте, я ризикую здатися дурнем,
але хіба правильний сплав не зможе їх підсилити?
Підсилити?
Там, де я вчився, дорогоцінні метали були великою рідкістю.
Тож ми стали поєднувати їх, щоб підкреслити переваги й приховати недоліки.
Я бачив, як трохи нікелю, доданого до заліза, робить меч міцнішим і легшим.
Може, існує якийсь сплав, що покращить властивості вашої руди?
Що ж, ця пропозиція інтригує.
Вважайте це… дарунком.
Скоро він пройде дорогою, що символізує кінець кожного смертного, який нею йде.
Нашу гавань заповнять чорні стяги.
Нашим обов'язком буде витесати йому надгробок,
тим самим подарувавши безсмертя в камені, недоступне людині,
навіть королю, за життя.
Для змалювання його зовнішності скликали художників з усього Нуменору,
вони запропонують ескіз.
Серед усіх учнів
обрали вас. Від вас теж чекають ескізу.
Найближчими днями
кожен із вас зможе провести з королем одну годину.
Використайте її мудро.
Я знаю, що ви робили в темряві ночі,
- коли думали, що всі сплять. - Пробачте.
Ваша служка зараз повернеться, мій королю.
Тоді ще є час.
Час для чого?
Попередити тебе, юна Міріель.
- Ви помиляєтеся. Я не… - Королева? Поки що ні.
Але станеш нею. Тому знай:
якщо скоро не відновити старі звичаї нашого народу,
наш острів упаде.
Допоможіть!
Королю погано! Рятуйте!
Гайда. Ти маєш піднятися.
Але не роби так, як я. Я надто довго шукав.
А тепер не можу відділити теперішнього від минулого,
минулого від майбутнього.
Один предмет. Для всього Середзем'я.
Звучить дивно, Верховний Королю.
Але ми, звісно, маємо перебрати всі можливі рішення.
Який саме предмет?
Він буде меншим, ніж ми раніше думали.
Те, що можна носити…
- Скипетр. - Меч?
Чи, може… Корона.
Чому корона?
Бо ідеально підійде круглий предмет.
Він дозволить світлу перетікати в себе одним нерозривним колом,
утворюючи силу, яка не має меж.
І ви довірите всю цю силу комусь одному?
Не просто комусь, Верховний Королю. А вам.
Такі балачки небезпечні…
Іноді є тільки небезпечний шлях.
Інакше мене б тут не було.
Вас узагалі не мало б тут бути.
Верховний Королю, ми просимо часу,
щоб зібрати ковалів-ельфів, перевірити теорію…
У нас обмаль часу.
- Так, тому… - Менше, ніж ви думаєте.
Після виверження гірського вогню Дерево невпинно скидає листя.
Скоро впадуть останні листочки.
І якщо наш народ не покине ці береги, так само впадемо й ми.
У Середзем'ї нема ельфа, який шукав би рішення охочіше за мене.
Та якби це було нашим спасінням, боюся, воно знадобилося б раніше.
Але я майже зробив його раніше.
Лише поговоривши з південноземцем…
Тим простаком? Це була його ідея?
Його пропозиції були ключем, що відімкнув дамбу.
Ми на порозі створення нового виду влади.
Де головна не сила, а дух.
Не з плоті, а над плоттю.
Це…
Це сила Невидимого Світу.
Пробачте, володарю Келебрімборе.
Я наказую вам залишити це місто
й негайно повернутися в Ліндон.
Усім вам.
Ті слова - влада над плоттю.
Де ви їх почули?
Я радився зі своїми ковалями. Думаю…
- Здається, то мої слова. - З вами був Галбранд?
Яке це має значення? Усе скінчено.
Верховний Королю, заждіть!
- Вибачте… - Дайте мені три місяці.
Стільки мені заборгували.
Ми вам нічого не винні.
Тоді зробіть це не як відшкодування.
Зробіть це, бо я вас прошу.
Це марна надія, Елронде.
Звичайно. І більше нічого.
«Надія ніколи не буває звичайною. Навіть коли вона слабка».
Чи ви забули власні слова?
Мені потрібні королівські родоводи, кревність. Усе, що є про Південні Землі.
Наші дані про королівства смертних обмежені.
Доведеться шукати цю інформацію в катакомбах.
- Ходімо. - Три тижні…
Три тижні на роботу, яка може зайняти три століття.
Часові рамки інколи бувають матір'ю винаходів.
Ідіть. Нікому про це не кажіть.
Не бійся.
Келебрімбор щось придумає. Я в цьому впевнений.
І раптово ви двоє, схоже, добре знайомі між собою.
Я лише пропоную свою скромну допомогу.
Щиро кажучи, мені й досі не віриться.
Що така людина, як я, зараз тут,
працює з ельфійськими ковалями Ереґіону.
Дякую тобі, Ґаладріель.
Що привезла тебе сюди?
Що врятувала мені життя.
А ти мені. Ми квити.
Ні.
Ні, ти зробила для мене значно більше.
Я майже здався.
Але ти вірили в мене.
Ти побачила в мені силу.
Ти розкрила мій потенціал, що не вдавалося нікому.
Я цього ніколи не забуду.
І простежу, щоб усі інші теж не забули.
Не бійтеся, повелителю.
Що міцнішими стають ваші сили, то прозоріша робиться пелена.
Пелена?
Накинута на ваш розум тими, хто вас вигнав.
Але ми прийшли сюди, щоб гостинно повести вас за собою.
Привести вас у наші краї.
Ваші краї?
Ви вже їх знаєте.
Зорі.
Це зветься Шапкою Відлюдника.
Сузір'я, видиме лише в одному місці.
Далеко на сході, де зорі дивні.
Край під назвою Рун.
- Рун… - Так.
Де вас нарешті знатимуть як того, ким ви є насправді.
Ви впали з зірок. Та все ж ви величніші за них.
Бо вашій волі кориться полум'я.
Ви впали нижче пилу, але пил вас боїться.
Бо він тремтить, коли ви сердитеся.
Вітри й вода, спека й холод.
У Руні ви навчитеся керувати ними всіма.
І кожна істота, яка ходить чи повзає, стане вашим рабом.
- Бо ви - володар Саурон. - Бо ви - володар Саурон.
Досить!
З часом він навчиться контролювати свою силу.
А поки що зв'яжіть його.
Що таке?
Ну, серед усіх наших поганих ідей ця, можливо, найгірша.
А в тебе є краща?
Третього нема.
Куди подівся третій?
Краще вже два, ніж три. Зараз наш шанс.
Гей!
Брандіфут! Тікай!
Седоку!
Володарю, заспокойтеся.
Норі. Норі, ходімо!
Давай!
Хай він бачить.
Візьми.
Ти потрібен нам. Прошу, візьми.
Відійди від мене. Інакше я…
Я тебе скривджу. Знову.
Що? Що вони з тобою зробили?
Вони показали мені, хто я.
Лише ти можеш показати, хто ти.
Ти обираєш сам, своїми вчинками.
Ти тут, щоб допомагати.
Я це точно знаю.
Заплющ очі. Болітиме лише одну мить.
Ні!
З тіні ви прийшли.
І в тінь я наказую вам повернутися!
- Він не Саурон. - Він той інший. З істарів. Він…
Я хороший.
Норі!
Седоку?
Не рухайся. Ми придумаємо, як донести тебе назад.
Вибачте, добра пані.
Боюся, я піду тією дорогою, звідки нема вороття.
Пане Берроуз…
Нічого, Праудфеллоу.
На мене вже чекає дружина.
Якщо ви не проти, я б хотів трохи посидіти,
подивитися на схід сонця.
Один, два, три,
чотири, п'ять, шість,
сім, вісім…
Їх дев'ять…
Сходинок до старнпосту.
У вас добре виходить.
Ще раз почую цей зверхній тон - прощайтеся з кораблем.
Тоді ходімо.
Я підстрахую.
А хто підстрахує вас?
З огляду на вашу втрату,
я зрозумію, якщо після повернення ви захочете звільнитися зі служби.
Якось ви спитали мене, нащо я витяг із моря Ґаладріель.
Я стверджував, що не мав вибору.
Але якщо чесно, я міг би кинути її там.
Міг відмовитися їхати з нею у Середзем'я.
Або заборонити їхати сину.
Проте щоразу я робив свій вибір саме так, бо…
Бо що, Еленділе?
Бо «Еленділ» означає не тільки «той, хто любить зорі».
Просто я не думав, що це так скінчиться.
Одного разу батько сказав мені, що Вірні завжди
погоджуються заплатити сповна…
Навіть якщо ціну взнати неможливо.
І вірять, що зрештою воно буде того варте.
Часом ціна захмарна.
Так і є.
Тоді в нас нема вибору, крім продовження служби.
І особисто я простежу, щоб кінець був вартим оплаченої нами ціни.
Що б не сталося?
Що б не сталося.
Капітане. На обрії показався Нуменор.
Моя королево.
Еленділе, що таке? Що сталося?
Що там?
Що ви бачите?
Що сталося?
Працювати з мітрілом важко.
Він відкидає всі спроби поєднати його з гіршими рудами.
Вивільнення сил Видимого й Невидимого Світу,
схоже, розмиває межі між цими світами.
Це нелогічно.
Тиску достатньо, щоб сплавити небо й землю.
- Цього разу мало триматися! - Терпіння. Такий шлях.
Не кожен наш крок буде вперед. Може піти час.
- Час? У нас нема часу. - Час…
Можливо, на сьогодні досить.
Може, ми надто себе силували.
«Надто себе силували».
А якщо в цьому й біда?
Якщо ми застосували забагато сили?
Тобто?
Тобто метали не слід поєднувати насильно…
А більше переконувати, вмовляти їх поєднатися.
Якщо це правда, ми робили все навпаки.
Швидко. Розбирайте це. Ми почнемо з початку.
Моя володарко.
Ґаладріель!
Ми знайшли.
Не знаю, як ми раніше не бачили.
Забагато влади для одного предмета.
Нам треба два.
Ми робимо два.
- Дві корони? - Не зовсім.
Це має бути щось…
Менше.
Ходімо, сама побачиш.
Спершу скажи, хто ти.
Ти знаєш, хто я.
Хто ти насправді.
Ґаладріель, боюся, я не…
Короля Південних Земель не існує.
Родовід перервався.
Останній чоловік із твоїм гербом помер понад тисячу років тому.
Потомків у нього не було.
Я казав тобі, що знайшов це на мерці.
Ні.
Ні, на плоту ти врятував мене…
На плоту ти врятувала мене.
Ти переконав Міріель врятувати людей Середзем'я.
Це ти її переконала. Я хотів зостатися в Нуменорі.
Ти бився поруч зі мною.
Проти твого ворога. І мого.
Назви своє ім'я.
Я прокинувся ще до початку першої тиші.
За цей час… У мене було багато імен.
Знову спіткнулася, сестро?
Просто впала, от і все.
Підводься.
Забирайся з моїх думок.
Буль ласка, сестро.
Поглянь на мене.
Ґаладріель.
Мій старий кинджал.
Ти весь цей час його берегла.
Ти була дуже відважною.
Ти відчайдушно билася. Стільки років.
Щоб закінчити за мене мою роботу.
Твоєю роботою було знайти Саурона.
Моєю роботою було забезпечити мир.
Але я взнав, що цим займався й Саурон.
Ні.
Ні, ти загинув.
Разом із багатьма іншими, через нього.
Ні, Ґаладріель.
Він прагнув влади не для того, щоб зруйнувати Середзем'я,
а щоб зцілити його.
Так само, як цього прагнуть твої співвітчизники-ельфи просто зараз.
Не треба їм брехати.
Просто дай роботі тривати далі.
Пам'ятаєш, що я прошепотів тобі під цим самим деревом?
Доторкнися до темряви ще раз.
Мій брат загинув. Через тебе.
Ґаладріель. Нащо ти таке кажеш?
Нащо ти таке кажеш?
Ґаладріель.
Ґаладріель. Повернися до мене.
Ґаладріель. Поглянь на мене!
Ґаладріель. Поглянь на мене.
Ти знаєш, хто я.
Я твій друг.
Ти друг Морґота.
Коли Морґота здолали,
було відчуття, що мою шию
перестав стискати величезний кулак.
І в тиші того першого сходу сонця
я нарешті знову відчув світло Єдиного.
І я зрозумів: щоб коли-небудь заслужити прощення…
Я маю зцілити все, що допоміг зруйнувати.
Жодне покаяння ніколи не зітре скоєне тобою зло.
- Ти так не думаєш. - Не кажи мені, що я думаю.
Ні. Ти сама мені казала.
Після нашої перемоги ти казала, що я можу звільнитися від гріхів минулого.
- Ти обманув мене. - Я сказав правду.
Я казав, що коїв лихо, але тобі було байдуже.
Бо ти знала, що наше минуле - ніщо у порівнянні
з нашим майбутнім.
Такого майбутнього не існує.
Хіба?
Інші дивляться на тебе з сумнівом.
Один я бачу твою велич.
Один я бачу твоє світло.
Ти зробиш із мене тирана.
Я зроблю з тебе королеву.
Прекрасну, як море й сонце.
Сильнішу за основи землі.
І ти. Мій королю.
Темний Володарю.
Ні. Не темний.
Якщо ти будеш поруч зі мною.
Якось ти сказала мені, що доля звела нас недаремно.
Ось для чого.
Ти пов'яжеш мене зі світлом. А я тебе - з владою.
Разом ми врятуємо це Середзем'я.
Врятуємо?
Чи будемо правити?
Я не бачу різниці.
І саме тому… Я ніколи не буду поруч із тобою.
У тебе нема вибору.
Без мене твій народ згине в небутті.
А ця тінь розростеться і вкриє собою весь світ.
- Я потрібен тобі. - Я мала кинути тебе в морі.
У морі, де була ти, бо ельфи тебе вигнали.
Вони вигнали тебе, бо ти благала в них кількох нещасних солдатів.
Що вони зроблять, коли ти скажеш, що була моєю спільницею?
Коли ти скажеш їм, що Саурон живий завдяки тобі?
І завдяки мені ти помреш.
Ґаладріель!
Обманщику!
Ґаладріель, стій! Елронд. Це Елронд.
Доведи.
Де ми познайомилися?
Біля моря. Коли я вперше осиротів.
Я був сам. Малий хлопчик-напівельф, без друзів і родичів.
Ти дала мені води.
Елронде.
А квіт тессе, Ґаладріель.
Келебрімбор. Де він?
У майстерні. Він уже майже закінчив.
Ні!
Ґаладріель! Що сталося?
Ґаладріель!
Уже готово?
Ґаладріель. Ви мокра, як річковий камінь.
Чому?
Бо я витяг її з вод Ґландуїну.
Ґландуїну? Що сталося?
Ґаладріель.
Де Галбранд?
Його нема. І сумніваюся, що він повернеться.
А якщо й так, жоден із нас не повинен із ним говорити.
Що сталося біля струмка?
Якось ти сказав мені про помилку.
Якої обіцяв більше не робити.
З тобою дотримати цю обіцянку дуже важко.
Якби було легко, довіра була б непотрібна.
То нам продовжувати?
Ні.
Ми повинні зробити три.
Три? Чому три?
Один предмет завжди розбещуватиме. Два - розділятимуть.
Але з трьома є рівновага.
Влада, створена нами сьогодні, повинна належати лише ельфам.
Недоторканна для чужих рук.
Ґаладріель, я з'ясував, що чистота
гірших видів руди у сплаві - вкрай важлива.
Мені потрібне золото й срібло найвищої, бездоганної якості.
Потрібне золото й срібло Валінору.
Справжній витвір вимагає… жертв.
Ти не згадав щось іще?
Фрагменти. Враження.
Їх стало більше. Але щоб віднайти решту, я знаю, що маю йти в Рун.
Вони помилялися щодо твого імені.
Що, як вони і в цьому помиляються? Або брешуть, або…
Я знаю, що їхні слова правдиві, з упевненістю, яку я не в змозі пояснити.
Вони…
Вони називали тебе ще одним словом. «Істар».
Це твій народ?
«Істар»?
Вашою мовою це означає «мудрець».
Або…
«Чаклун».
Ти дійсно не підеш із нами, так?
Часом наш шлях прокладають перед нами сили, більші за нас самих.
У такі миті наше завдання - змусити ноги йти туди,
куди не бажає йти серце.
Які б небезпеки не чигали на шляху.
Трохи схоже на пригоду.
Якщо йдеш сам, це лише мандри.
А от пригоди обов'язково треба з кимось розділяти.
Думаю, у мене було вдосталь пригод, які й не снилися простому хутроногу.
Тут написано, що якщо підемо на північ,
у нас буде тридцять днів чистої дороги.
Повно свіжої трави й ніяких тролів.
- Гей! Та ще й, схоже, весь час із гори… - Ти тримаєш її догори ногами.
Вибач, Мальво. Тут тижнями лише круті підйоми та колючі зарості.
Якщо ти така розумна, чому б самій не прокласти дорогу?
Пильнуйте малюків і тих, кому важко.
Ніхто не сходить із дороги!
І ніхто не йде сам!
Коли це казав Седок, звучало краще.
Шкода, що старий цап уже не з нами.
Він із нами.
Іди.
Тепер ти - частка чогось більшого.
Ти потрібна йому.
І твоє місце там.
Прощавай, Норі!
- Бувай… - Бережи себе!
Ходи здорова.
- Ти взяла свій ліхтар? - Аякже.
Добре.
Ну… Прощавай.
Норі…
Так. Ось равлики для велетня.
Ти ж знаєш, він швидко голодніє.
І ще одна ковдра, якщо стане холодно. Ось так.
Дай-но подивитися.
Що я за батько?
Ти йдеш у широкий світ, а я нічогісінько тебе не навчив.
Ти що. Ще й як навчив.
Завжди гасити полум'я водою й землею.
Не ходити до вітру біля річки, бо вниз течією може схотітися пити.
І що невихований хутроніг заїде в житті не далі квадратного колеса.
Квадратного колеса…
Я все уважно слухала, батьку.
Дізнайся, звідки тече річка. Де горобці вчаться своїх пісень.
Обов'язково, мамо.
І я берегтиму себе.
Ні.
Ти будеш сміливою.
Ну йди вже…
Доки не передумала.
Чи доки не передумали ми.
Чекай! Норі!
Поппі!
Чому всі, кого я люблю найбільше, завжди мають кудись іти?
Бо інакше ми б ніколи не навчилися нічого нового.
Ти повернешся? Обіцяєш?
- Обіцяєш за всіма наглядати? - Звісно, що так, дурбецало.
Ти моя найкраща подруга у цілому широкому світі.
Для тебе я зроблю все.
Світ не такий і широкий, Поппі. Просто ми такі, трясця, малі.
Тримайся поблизу велетня.
Він хороший друг у тяжку годину.
Ти все одно краща.
- Ти впевнена? - Як ніколи.
Вони всі тобі махають.
Якщо я озирнуся, то ніколи не зможу піти.
Що ж, тоді буде краще, якщо ти показуватимеш мені дорогу.
Тепер, як дійшло до справи, у мене ноги, ніби свинцем налиті.
Не кажучи вже про те, що я гадки не маю, куди йти.
Туди.
Ти впевнений?
Не зовсім.
У повітрі там солодко пахне.
Якщо не знаєш, що робити, Еланор Брандіфут,
завжди йди, куди веде нюх.
Три - королям ельфійським
Під небом світлим
Сім же - владикам гномів
У печерах світу
Дев'ять - людям землі
Що їм смертна доля
І Один - Володарю Тьми
На чорнім престолі
В Мордорі
Де лиховісна тінь
Один з них керує
Один - всіх знайде
Один їх збере
Й у пітьмі всіх зведе
В Мордорі
Де морок і тінь на землі
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова
Креативный супервайзер Дмитрий Восколович