Ingenting er ondt i begynnelsen.
Her borte.
Og det var en tid da verden var så ung
at solen ennå aldri hadde stått opp.
Men selv da var det lys.
Er den ferdig?
Selv ikke du kan tro at det skrotet der vil flyte.
Det skal ikke flyte.
Det skal seile.
Slutt!
Nei, ikke gjør det!
Slutt, dere ødelegger den!
Slutt!
-Kom igjen. -Stopp, dere ødelegger den! Slutt!
Jeg sa at det ikke ville flyte.
Slipp meg!
Mistet du fotfestet igjen, Galadriel?
Det var et godt skip, søster.
Jeg laget det slik du lærte meg.
Vet du hvorfor et skip flyter, men ikke en stein?
Fordi steinen bare ser nedover.
Vannets mørke er stort og uimotståelig.
Skipet føler også mørket
som hele tiden søker å beseire henne og dra henne under.
Men skipet har en hemmelighet.
For i motsetning til steinen ser hun oppover, ikke nedover.
Mot lyset som leder henne
og hvisker om større ting enn mørket noensinne visste om.
Men noen ganger skinner lysene like sterkt
speilet i vannet som de gjør på himmelen.
Det er vanskelig å si hva som er opp og ned.
Hvordan vet jeg hvilke lys jeg skal følge?
Men det virker så enkelt.
De viktigste sannhetene er ofte det.
Men du må lære å skjelne dem selv.
Jeg vil ikke alltid være her for å fortelle deg.
Vil du ikke?
Kom igjen. Mor og far venter.
Vi hadde ikke noe ord for døden.
For vi trodde våre gleder ville vare evig.
Vi trodde at lyset vårt aldri ville blekne.
Så da den store fienden, Morgoth,
ødela selve lyset i vårt hjem...
...gjorde vi motstand.
Og en veldig hær av alver gikk til krig.
Vi forlot Valinor, vårt hjem, og reiste til et fjernt rike.
DE SKILLENDE HAV
Et fylt med usigelige farer og talløse merkelige skapninger.
Et sted kalt Midgard.
Valaron kalanen!
Firuvantë!
De sa det snart ville være over,
men krigen la Midgard i ruiner.
Og den skulle vare i århundrer.
Nå lærte vi mange ord for døden.
Til slutt ble Morgoth beseiret.
Men ikke uten mye sorg.
For orkene hans hadde spredd seg over hele Midgard...
...og blitt stadig flere
anført av hans mest hengivne tjener,
en grusom og listig heksemester.
De kalte ham Sauron.
Broren min sverget å finne og ødelegge ham.
Men Sauron fant ham først...
...og brant sitt merke inn i ham.
Et hvis betydning selv våre viseste ikke forsto.
Og der, i mørket,
ble hans ed min.
Så vi jaktet.
Vi jaktet på Sauron til verdens ende.
Men sporet forsvant.
Årene gikk.
Århundrene gikk.
Og for mange alver svant smerten fra den tiden
fra tanke og sinn.
Stadig flere av oss
begynte å tro at Sauron bare var et minne.
FORODWAITH - NORDENS ØDEMARKER
Og at trusselen endelig var borte.
Jeg skulle ønske jeg kunne være en av dem.
Galadriel, vår anfører.
Denne flokken har fulgt deg til verdens ende.
Men ingen som våget å lete etter denne siste festningen,
har noen gang funnet noe.
Det er mange år siden noen sist så en ork.
Er det ikke mulig at de andre flokkførerne har rett og fienden er vekk?
Natten nærmer seg.
Hvor lenge kan de levende holde ut der selv sollyset ikke våger seg?
Kanskje vi gjør klokt i å slå leir her.
Og begynne reisen hjem i morgen.
Solen går snart ned.
Galadriel, vent!
Nei. Vi fortsetter.
Galadriel, stopp!
Det er ingenting her ute. Vi burde vært der nå.
Vi er der.
Det er her.
Det var her orkene samlet seg etter Morgoths nederlag.
Langt flere må ha unnsluppet enn vi forestilte oss.
Jeg har ikke følelse igjen i hånden.
Nei.
Dette stedet er så ondt at faklene våre ikke gir varme.
Denne veien.
Hvordan kan du vite det?
Det er kaldere her.
En dør ble fylt igjen her.
Slå den ned.
Hva slags djevelskap er dette?
Disse orkene påkalte krefter fra Den usette verden.
Mørk trolldom fra gammelt av.
Men hva ville de oppnå?
Det er nok tapt til tiden nå.
Hva som enn skjedde her, er lenge siden.
Vann.
Selv stein kan ikke skjule merket
til en hvis hånd er brennende flamme.
Han var her.
Sauron var her.
Be de andre hvile mens de kan.
Ved soloppgang går vi videre. Vi leter lenger mot nord.
Lenger mot nord?
Dette merket ble etterlatt som et spor orker kunne følge.
Sist jeg så det, var på broren min.
Vi må følge det.
Merket er flere hundre år gammelt.
Den som etterlot det, kan være død.
Eller venter, samler styrke
og forbedrer sine mørkekunster.
Vi overskred ordrene for måneder siden.
Vi må da vel først dra tilbake og søke høykongens råd.
Jeg lover deg at det ikke er en sjel i flokken vår
som lengter hjem mer enn jeg.
Jeg kan fortsatt føle lyset fra Trærne i ansiktet.
Jeg kan fortsatt se det.
Og til vi er sikre på
at ethvert spor av vår fiende er utslettet...
...kan jeg aldri dra tilbake.
Snøtroll!
Vi burde ikke ha kommet hit.
Vi drar snart.
Ordren er gitt.
Vi drar ved daggry.
Da må du gjøre det alene.
RINGENES HERRE: MAKTENS RINGER
RHOVANION VILLMARKEN ØST FOR ANDUIN
Noe er galt her. Ingenting å jakte på.
Ulver i hvert kratt.
Synes du ikke det er det minste rart?
Verden er rar.
Hadde jeg latt den forvirre meg,
hadde jeg aldri kommet ned fra barkrakken.
Gå videre.
Hvorfor?
Så ut som en grevling. Kanskje en rev.
Mer sannsynlig en hærfot.
En hærfot?
De liker ikke å bli sett,
men pass deg om de blir det.
De er farlige skapninger.
Du finner på det.
Kom igjen. Opp med farten!
La oss bare komme oss til sjøen før solnedgang.
Klart.
Nori.
Reisende? På denne tiden av året?
-Det er et jærtegn, sier jeg. -Et dårlig et.
-Så dårlig som de blir. -Rolig, Malva.
Sist det kom reisende så tidlig, hadde vi Den store frosten.
Og alle husker hvor ille den tiden var.
De gikk seg nok bare vill. Det må være grunnen.
Du ødelegger middagen.
Jeg har lett høyt og lavt.
Ungene er fortsatt der ute.
De klarer seg, Gullet.
Nori er med dem. Du kjenner Nori.
Ja. Det gjør jeg.
Kan vi snu nå?
Det er 110 ting her ute som kan drepe oss.
Hundre og elleve hvis du regner med at du bekymrer deg i hjel.
Du vet at vi ikke skal være så langt ute.
Hvis vi ikke gjorde alt vi ikke skulle,
ville vi nesten ikke gjort noe.
Jeg først!
Kom igjen. Se opp for dammen.
Pass på hodet.
Denne veien!
Nori!
Jeg har deg.
Det er...
Nori!
Fortryllende.
Kom igjen.
Kan vi snu nå?
-Men du har ikke engang sett det ennå. -Sett hva?
Bra sted for et troll å gjemme seg, spør du meg.
Du store min prakt.
Nori!
Jeg fant noe.
Det er noe i gjørmen.
Hva er det?
Ser ut som et fotavtrykk.
En hund.
Bare en hund. Du vet at hunder elsker bær.
Skal han spise bærene våre?
Ikke om han ikke ser oss.
Hold hender, alle sammen. På tide å dra.
-Hvorfor sånt hastverk? -Ulv.
Du hørte søsteren din. Vi må gå.
Gå, nå. Kom igjen.
Førstemann til leiren får den første paien på Høstfesten.
Kom igjen. Vi kan nå til gjerdet.
Husk at hvis noen spør, var vi bare ute og gravde etter snegler.
"Det fjerne vesten... De udødelige land...
"Endelig drar de...
"Hjem.
"I århundrer har de feid over knauser og kløfter
"og skylt bort de siste restene av vår fiende.
"Som et vårregn over knoklene til et...
"...dødt dyr."
"Vårregn over knoklene til et..."
Herold Elrond.
Endelig.
Ja. Det er nesten som om jeg ikke ønsket å bli funnet.
Hva nytt?
Rådet beklager å fortelle deg
at du ikke får delta på neste møte.
Kun alvefyrster.
Er det noe annet?
Ja. Vennen din har kommet.
Er hun her? Hvorfor sa du ikke det?
Til seremonien.
LINDON HØYALVENES HOVEDSTAD
Galadriel.
Elrond.
Lindon tar imot deg med nåde.
Med nåde blir jeg mottatt.
Det sies at når du krysser, hører du en sang.
En vi alle bærer i minnet.
Du blir omgitt av et lys,
mer berusende enn noe du kan oppleve i Midgard.
Da jeg var barn, var det den eneste følelsen jeg kjente.
Og se på deg nå.
Herre over Nordens hærer. Ødemarkenes stridsmann.
Jeg forventet nesten at du kom dekket av skitt og gjørme.
Denne gangen er det forfrysninger og trollblod.
Og ingen hær.
Fortell meg alt.
At dette merket finnes, beviser at Sauron unnslapp.
Han er fortsatt der ute.
Spørsmålet nå er hvor.
Jeg har tenkt å be kongen om et nytt kompani.
-Hvis han gir meg nok til... -Du har nettopp kommet.
Må du snakke om å dra igjen så snart?
Du vet godt hvorfor jeg må.
Det blir rikelig tid senere til å diskutere offisielle anliggender.
Jeg vil høre om deg.
Din opprivende reise.
Elrond.
Du har virkelig blitt en politiker.
Du får det til å høres så trist ut.
Jeg er ikke en hoffdame som kan blidgjøres av tom smiger.
Jeg krever å få snakke med kongen straks.
Det har du gjort tydelig.
Så jeg skal være like tydelig.
Det var ikke kompaniet ditt som trosset deg der ute,
men heller du som trosset høykongen
ved å ikke å rette deg etter grensene som ble satt.
I sin storsinnethet
har han valgt å hedre dine bedrifter
heller enn å dvele ved din oppsetsighet.
Trosser du ham igjen,
vil han kanskje være mindre mottakelig enn du hadde håpet.
Skal du arrangere en audiens eller ikke?
Om du fortsatt ønsker det etter seremonien,
skal du få den.
Hun er tilbake.
-Hvordan har du det? -Alt vel, far.
Og se på henne!
Du fant alt det der nede ved elven, hva?
Hørte du om de reisende?
-Reisende? -Jegere.
To stykker.
Store som kampesteiner.
Der oppe på åsryggen.
Utrolig at jeg ikke så dem.
Kanskje du burde holde deg nærmere hjemme. Da går du ikke glipp av noe.
Du dro til den gamle gården igjen.
Ikke sant?
Jeg var forsiktig.
Men det er kanskje ikke barna.
Beklager, jeg visste det ikke.
Det kommer aldri jegere hit før innhøstingen.
Eller ulver.
Jeg lurer på om det er problemer sørpå.
Og hva angår det deg, Elanor Brennifot?
Har du aldri lurt på...
...hva annet som er der ute?
Hvor langt elven flyter,
eller hvor spurvene lærer de nye sangene de synger om våren?
Jeg føler at det finnes vidundere i denne verden.
Hinsides våre vandringer.
Jeg har fortalt deg det.
Utallige ganger.
Alver har skoger å beskytte.
Dverger har gruvene sine. Menneskene åkre.
Selv trær må bekymre seg for jorda under røttene sine.
Men vi hærfoter er fri fra verdens bekymringer.
Vi er bare krusninger i en lang, lang elv.
Årstidene bestemmer vår vei.
Ingen forlater stien, og ingen går alene.
Vi har hverandre. Vi er trygge.
Det er slik vi klarer oss.
Gå og hjelp faren din.
Det er problemet ditt. Du skjønner, et hjul skal være rundt.
Disse tapreste av krigere
kneler foran oss, seierrike.
Selv om Morgoth falt for lenge siden,
fryktet noen at en ny ondskap kunne oppstå fra hans skygge.
Så i århundrer
har disse soldatene feid over knauser og kløfter
og renset bort de siste restene av vår fiende,
som et vårregn over knoklene til et råttent kadaver.
Og nå, endelig,
vender de tilbake til oss i triumf,
for de har bevist hinsides enhver tvil
at krigens tid er forbi.
I dag...
...begynner freden.
Og som et tegn på vår takknemlighet
skal disse heltene gis en ære
uovertruffen i all vår historie.
De vil bli fulgt til Gråhavnene
og de skal få fare over havet og leve for alltid
i Det signede rike i vest.
Valinors udødelige land.
Endelig skal de komme hjem.
Skal du bare stå der og pruste som en ork?
Det sies at seierens vin er søtest
hos dem der den har gjæret gjennom bitre prøvelser.
Jeg føler meg ikke seierrik.
Du fortjener denne æren.
Din bror ville vært stolt.
Jeg husker da de første av disse ble skåret ut.
Bildet av en fallen, bevart på en levende ting.
En del av meg trodde vel at jeg skulle finne hvile her,
hos dem.
Men i stedet skal jeg forlate dem.
Dette er din konges gave.
En gave jeg har bestemt meg for å avslå.
Galadriel, du...
Broren min ga livet sitt i jakten på Sauron.
Hans oppgave er nå min.
Jeg drar for å søke fienden som unnslapp oss i nord.
Alene om jeg må.
Ja. Det mystiske tegnet ditt.
Jeg fortalte høykongen om det.
-Så hvorfor... -Fordi å se et tegn
ikke betyr at du er nærmere å finne Sauron.
Det er over. Ondskapen er borte.
Så hvorfor er den ikke borte herfra?
Etter alt du har lidd...
...er det naturlig å ha blandede følelser.
Blandede?
Jeg er takknemlig for at du ikke har kjent ondskap som jeg.
Men du har ikke sett det jeg har sett.
Jeg har sett nok.
Du har ikke sett det jeg har sett.
Ondskapen sover ikke, Elrond.
Den venter.
Og så snart vi føler oss trygge,
blinder den oss.
La oss si at alt er som du frykter,
og at vår fiende venter der ute et sted.
Tror du virkelig at det vil tilfredsstille deg å finne ham?
At enda en ork på sverdet ditt vil gi deg fred?
-Om du tar feil... -Jeg tar ikke feil.
Om du tar feil,
vil du lede flere alver for å dø i fjerne land?
For å forsikre deg om at du har gjort nok,
hvor mange flere statuer vil du ha her?
Ingen i historien har noen gang avslått kallet.
Det kommer kanskje aldri igjen.
Du vil forbli her som en utstøtt,
forgiftet av mørk hvisking og drømmer.
Og i vesten, tror du skjebnen min ville vært bedre?
Hvor sangen ville håne kampropene i mine ører?
Du sier at jeg har seiret over redslene i Midgard.
Men du ville latt dem leve videre i meg?
Så jeg kunne ta dem med?
Udødelige, uforanderlige, ubrytelige,
inn i den vinterløse vårens land?
Bare i Det signede rike
kan det som er ødelagt i deg, bli helbredet.
Dra dit.
Dra, og jeg lover deg...
Om det minste av trusselen du føler, viser seg å være sann,
skal jeg ikke hvile før den er borte.
Du har kjempet lenge nok, Galadriel.
Legg fra deg sverdet.
Uten det, hva skal jeg være?
Det du alltid har vært.
Min venn.
SØRLANDENE MENNESKENES LAND
God kveld.
Caraes på tre trekk.
Mer trolig forgiftet.
Forgiftet? Av hvem?
For alt vi vet, gjorde sutrekoppen det selv.
Arondir.
Har det virkelig gått fjorten dager?
Det har det.
Veldig lite å rapportere denne gangen, er jeg redd.
Noen smålige krangler, litt juksing i spill.
Og... ja!
Hadde litt spenning her sist tredisdag.
Litt bråk om en jente.
Han var litt bakpå, hun var frampå, om du skjønner.
Vil du ha noe å drikke, soldat?
Min brønn er din, som alltid.
Og forgiftningen?
Hvilken forgiftning?
Den dere nettopp snakket om.
Nei...
Det var bare forgiftet gress han bablet om.
En kar som kom innom, sa at beitet hans var råttent.
At bare ugress vokste der.
Hvor var han fra?
Østfra, tror jeg.
Hvilken dag var han her?
La det ligge, knivøre.
Det er en forbanna gressflekk.
De dere forbinder oss med, døde for tusen år siden.
Når skal dere gi slipp på fortiden?
Fortiden er med oss alle, enten vi liker det eller ei.
En dag kommer vår sanne konge tilbake.
Og frelser oss fra dere og de spisse støvlene deres.
Ro deg ned, gutt.
Kom igjen, gutt.
Skal det være noe annet?
Gi meg hånden din.
Alfirin-frø.
Jeg har ikke sett denne blomsten siden jeg var liten.
Hvor fant du disse?
Jeg måtte byttehandle med en annen helbreder på gjennomreise.
Vi knuser kronbladene for å lage en salve.
Knuser dere dem?
Skånsomt.
Er det helbredere blant dere?
Det er det.
Men vi kaller dem forvandlere.
De fleste sår vi får, leges av seg selv,
så deres oppdrag er å gjøre skjulte sannheter om til kunst.
For skjønnhet har stor kraft til å helbrede sjelen.
Da håper jeg du synes alfirin-blomstene er vakre.
På gjensyn.
Soldat.
Noe å rapportere?
Ingenting utenom det vanlige.
Og brønnen...
Hvordan var den?
Hentet du opp vann?
Vi ventes i Ostirith.
Har du vurdert konsekvensene for meg
om høvedsmannen oppdager hva du driver med?
Jeg er redd jeg ikke forstår.
Vanskelig nok å overvåke dem
uten å holde et skarpt øye med deg.
Tror du jeg er blind?
Nei. Jeg synes du snakker for mye.
Og du lukter råtne blader.
Nei, det gjør jeg ikke.
Jo, det gjør du.
Poenget mitt er dette. Bare to ganger i historien
har en forening av alver og mennesker blitt forsøkt.
Og begge ganger endte det i tragedie.
Det endte med døden.
Du trenger ikke minne meg på det.
Hvorfor fortsetter du da?
Gi meg én grunn. Én.
Arondir! Médhor!
Høykongen har kunngjort at krigens tider over.
Alle de fjerne utpostene blir trukket tilbake.
Vi drar.
Tar du en siste titt?
Jeg har vært stasjonert her i syttini år.
Jeg har vel blitt vant til det.
Kan du tro at dette stedet pleide å være en øde steinrøys?
Det har endret seg mye, høvedsmann.
Men ikke de som bor her.
Blodet fra dem som kjempet for Morgoth, grumser ennå til årene deres.
Det er lenge siden, høvedsmann.
Hva var du før krigen?
En dyrker.
Da skal du reise hjem til langt mer enn du forlot.
Heder, en tittel.
Livet ditt vil begynne på nytt.
Men merk deg dette, Arondir,
at i 79 år har du holdt vakt over mennene og kvinnene i Tirharad,
ikke på grunn av det deres forfedre gjorde...
...men på grunn av hvem de fortsatt er.
Og vær takknemlig.
For at du aldri trenger å se dem igjen.
Forsiktig. Det er ildrot-pulver. Du må gjøre det sakte.
Da blir jeg sittende her hele dagen.
Du er i dårlig humør i dag.
Jeg sov nesten ikke. Musene danset vilt
-under gulvet. -Nå igjen?
De siste tre nettene. Skraper og krafser.
Hva gjør en av dem her?
Jeg hørte at dere skulle dra.
Det skal vi også.
Hvor er resten av kompaniet ditt?
De leter nok etter meg akkurat nå.
Hvorfor er du da hjemme hos meg?
Si det du ønsker å si.
Jeg har sagt det alt.
Hundre ganger, på alle måter bortsett fra med ord.
Mor.
En mann her vil snakke med deg.
Mamma.
Helbreder du dyr også?
Kunne du ta en titt på henne?
Hun har en slags sykdom.
Hva slags sykdom?
Det er ikke feber.
Og hun ser ikke ut til å ha noen sår.
Hvor har hun beitet?
Hun vandret østover nylig.
Kan hun ha spist noe?
Hva var det som sprutet ut av henne?
Hvor langt øst?
Hun kan ha kommet så langt som til Hordern.
Hvor skal du?
Hordern er en dagsreise unna. Jeg kan nå frem før solnedgang.
Jeg blir med deg.
Vær rask.
Finner han oss her, slår han ut tennene våre.
Så det bare ved en tilfeldighet.
Tråkket på riktig planke.
Så si meg,
er det sant? Om moren din?
Er hva sant?
Jeg hørte at Waldreg fant henne og en av spissørene
kose seg bak brønnen hans forleden.
Hvem fortalte deg det?
Alle.
Det er løgn.
Kanskje det var derfor faren din stakk av.
Faren min stakk ikke av.
Hva skjedde med ham, da?
Du vet ikke engang, gjør du vel?
Slasken har en formue der nede.
Dette er den ekte formuen.
Pass opp!
Kom igjen, fort.
Jeg kan ikke se henne lenger.
Galadriel var så sikker på at søket hennes skulle fortsette.
Vi forutså at hvis det hadde det,
kunne hun utilsiktet ha holdt i live ondskapen hun ønsket å beseire.
For den samme vinden som prøver å blåse ut en brann,
kan også få den til å spre seg.
Så skyggen hun søkte...
Tror du den finnes?
Ikke tenk på det.
Det du gjorde, var riktig.
For Galadriel og for Midgard.
Vanskelig å se hva som er riktig...
...når vennskap og plikt blandes.
Slik er byrden til de som leder,
og de som ønsker å gjøre det.
Galadriel seiler til solnedgangen.
Du og jeg må se mot den nye soloppgangen.
Og derfor,
er du kjent med arbeidet til fyrst Celebrimbor?
Den største alvesmeden, selvfølgelig.
Jeg har beundret arbeidet hans siden jeg var barn. Hvorfor spør du?
Han skal ta fatt på et nytt prosjekt. Et av enestående betydning.
Og vi har bestemt at du skal arbeide sammen med ham.
Men jeg lar deg forklare detaljene, fyrst Celebrimbor.
Først digerfolket, nå stjernene.
Åpne øyne når de burde sove.
Nesten som...
Som om de ser etter noe.
Etter hva da?
En skjennepreken, om du ikke passer dine egne saker.
Hva er det? Hva ser du der oppe?
Elanor Brennifot, med din fars nese,
som du alltid stikker fram,
er du altfor nysgjerrig og geskjeftig til å ha blitt født som hærfot.
Er du helt sikker på at du ikke er delvis ekorn?
Sadok. Sadok, vær så snill.
Si meg.
Himmelen er underlig.
Underlig...
Hvordan da?
Nori! Har du fettet?
Jeg er på vei.
Hvor kjent er du med innbyggerne i Hordern?
Ganske godt, skulle jeg tro. Jeg ble født der.
Hvordan det?
Folket i Hordern var kjent for å ha vært spesielt
lojale til Morgoth.
Hva var det du akkurat sa?
Sannheten.
Du snakker om vennene mine.
Nære slektninger. Det er bra folk der.
Det er derfor jeg er her med deg.
I stedet for høvedsmannen.
Bronwyn.
Du er den eneste vennlige personen jeg har kjent i dette landet.
Hordern.
SØRLANDENE
MIDGARD
DE SKILLENDE HAV
Vet du hvorfor et skip flyter, men ikke en stein?
Galadriel.
Gi meg hånden din.
Men noen ganger skinner lysene like sterkt
speilet i vannet som de gjør på himmelen.
Hvordan vet jeg hvilke lys jeg skal følge?
Noen ganger kan vi ikke vite det...
...før vi har rørt ved mørket.
Galadriel!
Tekst: Fredrik Lingaas
Kreativ leder Heidi Rabbevåg