Du måste svära.
De första spåren av en ny metall.
Elrond har mycket övertygande försäkrat
att Gil-galad inte handlade med ont uppsåt.
Det är nåt mer i görningen.
Bege dig till Lindon.
Finn ut vad.
Ni är avskedade från Sjövakten! Alla tre!
Sluta!
Jag har förstört deras liv, dragit skam över vårt namn.
Uppsök människorna som har flytt till det gamla vakttornet.
Framför ett meddelande.
Att ert folk må leva om ni ger upp alla anspråk på länderna...
Samt svär honom trohet.
En dag kommer vår sanne kung tillbaka.
Jag tror att mannen ni håller fängslad är
Söderlandens förlorade tronarvinge i landsflykt.
Strid vid min sida...
Jag ska tjäna!
...innan Sauron tar landen för egen räkning.
Du har ljugit,
fört hit en farlig utböling.
Vi kommer att gå hamna efter.
Så håller vi jämna steg med dem.
Han hjälper oss, och vi hjälper honom.
SAGAN OM RINGEN: MAKTENS RINGAR
Vandra i ring.
Nej, va... Vandring.
Va-ndr-ing.
Som att flytta. Det är vad vi hårfotar gör.
Vi övervintrar i Gamla skogen,
vid midsommar ger vi oss av till Norrlidsdalen för snigeljakten.
-"Sniglar"? -Sniglar, ja.
Och så fort som eklöven rodnar ger vi oss av till Lunden.
En hel fruktträdgård,
full med äpplen, plommon, aprikoser, morötter, du kommer att stortrivas.
Enda svårigheten är allt ohägn längs vägen.
"Ohägn"?
Som en fara.
Storfolket, vargar, dimma, regn,
höglandstroll, grottroll, allt som dödar en.
"Dödar"?
Betyder att göra nåt dött.
Jag är ohägn.
Nej. Nej, det är du inte.
-Det är mer... -Nej. Eldflugor.
Det var bara en slump. Det är...
Du är inget ohägn.
Du är snäll.
Jag är snäll?
Du är snäll. För du är här för att hjälpa.
Nori!
Bra. De andra borde vara redo nu.
Vi får skynda oss!
Nu går vi. Kom.
Jag... Jag är...
Jag är snäll.
Peta på mig med kryckan igen,
så rycker jag håret av dina tår i sömnen.
Dra av mig öronen samtidigt.
Så slipper jag höra ditt snarkande.
Pytt. Jag snarkar inte.
-Jo, det gör du. -Jo.
Kom nu. Lunden vandrar inte till oss.
Vi kanske går snabbare om du sjunger din mammas vandringssång.
Gör det, Moa, ge oss en drill.
Det gör oss gott.
Snart sänker sig solen
Bland stenträden ner
Och ljuset i tornet
Mitt hem är ej mer
Mig glimögon spejar
Svart sand blir min bädd
Jag byter allt känt
Mot en synrand ej sedd
Kalla mig Kalla mig, ni fjärran land
RHOVANIONS KULLAR - OGRÄSBÄCKEN
För jag måste vandra på vandringens dag
NEDOMBRANT - GRÅMYRARNA
Bort måste jag vandra
På vandringens dag
Av dryck har jag föga
Mat mindre ändå
Fast styrkan mig felas Så måste jag gå
ÖRINGSKRÖKEN
Med benen så korta Och vägen så lång
Ej vila, ej tröst
Ingen tröst utom sång
TISTELDALEN- FLÄTÄLVEN
Sjung för mig, ni fjärran land För vårt vandrarlag
O, höj er och led mig På vandringens dag
Och finn mig, o lova
På vandringens dag
Till sist ger de svar
Genom kyla och is
Ej alla som undrar och vandrar går vill
Vad sorg som än möter
Vad än som måste till
Ej alla som undrar och vandrar går vill
Tunneln är klar, herre.
Din arm. Få se den.
Hur känns den?
Som eld, herr Fader.
Jag önskar att du kunde känna som jag gör.
För snart är den borta.
Och även den del av mig som också kände dess värme.
Jag ska sakna det.
Sammankalla härarna. Det är dags.
Vår fiende svär att anfalla.
I utbyte mot att vi skonas
har vi blivit beordrade att överge tornet
och svära trohet till befälhavaren.
Jag är inte den kung ni längtat efter.
Men om ni väljer att stå med mig och kämpa,
blir detta torn inte längre en påminnelse om vår svaghet,
utan en symbol för vår styrka.
Vilka kommer att stå med mig?
Vilka av er står fast?
-Ja. Vi gör det. -Ja.
Stå fast?
Ni kommer att dö.
Jag menar att vi har bättre utsikter
om vi böjer oss för den förmodade fienden.
Jag har sett den fienden i ögonen.
Han är inte er räddning.
Och det tror du att du är?
Alv?
Jag säger detta om våra förfäder.
De överlevde!
Tillsammans kan vi överleva detta.
Följ mig, så överlever vi tillsammans!
Kom. Följ mig. Kom nu!
Kom!
Följ mig!
Theo!
Det är vår möjlighet. Vår stund. Kom.
Med mig. Kom, pojk. Följ mig.
Hjälp mig.
Högre...
Nog för denna omgång.
Skeppa iväg det nu.
-Far. -Isildur.
Kan vi prata?
Varför valdes inte jag till härfärden?
-Du skulle ju västerut. -Inte längre.
Inte förrän jag gjort nåt som är Númenor värdigt.
Och vad är det? Med dina egna ord.
Jag har inte ord för det.
Därför vill jag så gärna hitta det.
Därför ber jag om din hjälp.
Önskar jag kunde ge den.
Men vi har fler frivilliga än vi kan ta emot.
Halva staden vill med på båtarna.
Låt mig gå längst fram i kön.
Och dina meriter?
-"Meriter"? -Tillhör du Sjövakten?
-Jag är ju en dubbelt så bra sjöman... -Tillhör du Sjövakten?
Drottningens garde? Köpmansgillet?
-Nu rör det munderingen. -Ryttargillet?
Du är löjlig.
Du låtsades vara trogen de ärvda sederna på denna ö,
men dessa män levde enligt dem.
De fann sätt att bidra. Att tjäna.
Nåt som du tydligen inte bryr dig mycket om.
Jag bryr mig. Jag är redo att tjäna.
Inget skulle göra mig stoltare.
Du fick din chans.
Och du gjorde ditt val.
Sätta númenóriska liv på spel
för en sjaskig söderlänning och en krigshetsande alv?
Konsul Pharazôn! Varför skickar du iväg våra fränder att dö?
Pharazôn!
-Pharazôn! -Följ med mig.
Förlåt att jag inte hört av mig. Många bestyr.
Han hindrade inte det här?
-Han är henne trogen. På gott... -...och ont.
Många känner som du. Räcker inte än, men...
Då måste det bli du. Han kommer att lyssna på dig.
När jag talar sluts hans öron.
Så tala högre.
Söderlänning.
Du har besökare.
Vart tar fienden vägen härnäst?
Längre söderut skulle jag tro. Mot vakttornet i Ostirith.
Jag underrättar Sjövakten.
Jag tackar, herr Halbrand.
Att ha er med oss visar sig säkert ovärderligt när vi stiger i land.
I land?
Galadriel upplyste oss om er strävan att förena ert folk.
Så det gjorde hon?
Jag hoppas att hon inte förhastade sig?
Egentligen var det min avsikt...
Min följeslagare känner bara uppgiftens tyngd.
Jag tvivlar inte på att när det är dags, så kommer han att bidra.
Med tanke på att mitt namn står på spel hoppas jag det.
Drottningregent, er far efterfrågar er närvaro i tornet.
"Galadriel upplyste oss."
Undrade just hur drottningen kom att lurpassa på mig hos sin far.
Tänk att du prisgav mig för ett skråvapen.
Du utnyttjade mig. Efter att jag bad dig låta mig vara.
Jag har just övertalat Númenor att skicka fem fartyg
och 500 man för att hjälpa ditt folk
och sätta en krona på ditt huvud.
Många kan tro att du utnyttjade mig.
Krön ett annat huvud.
Jag trivs inte här.
Det är ingen fara, Dill. Det är bara träden.
Vad för galenskap ledde dem den här vägen?
Klippfotspasset måste vara blockerat.
Blir inte lättare i mörkret. Fortsätt framåt.
"Lättare i mörkret."
Vargar.
Varför berättar du inte vad som egentligen pågår?
Skogarna har aldrig varit så kala så här års.
Lika uppenbart som läppsvamp.
Han är väl ansvarig? Den stora karlen.
Vad ska jag göra åt det?
Det du borde ha gjort vid lägret.
Ta deras hjul och lämna dem!
Vad krävs?
Att nån blir änka?
Eller föräldralös?
Folk är hungriga.
Håll dig i närheten.
Så väldigt konstigt...
Ytterst märkligt...
-Mitt hjärta brast nästan. -Malva.
-Vi såg fotspår. -I leran.
En i taget, tack!
Spring!
Kom, spring!
Nori!
Nori, bort därifrån!
Nej! Den tar dig!
Håll stånd, Ontamo.
Gör din far stolt.
Deras slag faller som stenjättarnas på Nordmyra.
Och likväl?
De är oprövade mot denna fiende.
Alven kanske är villig att erbjuda undervisning?
En ork kan dödas på många vis.
Men för er gör jag det lätt och enkelt.
Stöt, vrid, dra ut.
Anfall mig.
Vi ska se vem som kan ge ett köttsår.
Den som gör det, befordrar jag...
...till löjtnant.
Svärdskonst handlar mer om balans än styrka.
Strid med fötterna. Inte armarna.
Alven strider mot en soldat på torget.
Slå inte rot.
Fortsätt röra på dig.
Lita inte på råstyrka för att slå en ork.
Det är ofta lättast att finta bort dem.
Bra gjort, löjtnant.
Tänk att en smedlärling klarade det.
Det går ännu att hindra det.
Din kusin må hålla i spiran, men folket följer dig.
-Med deras hjälp kan du... -Kan vadå?
Hävda ditt inflytande.
Ungdomars dårskap kan få en gamling att gråta.
Är det dårskap att försöka avvärja krig?
Det är dårskap att gå emot strömmen.
Tidvattnet kan stiga och dränka en man,
eller sjunka och svepa ut honom till havs.
För att bemästra strömmen måste man veta vart den tar vägen härnäst.
Du förhindrade på egen hand att vår kung
införde det gamla igen.
Säg inte att du inte kan övertyga Míriel nu.
Varför tror du att Míriel och jag är oeniga?
För att min far hellre skulle dö än ta order från en alv.
"Order från en alv"?
När allt detta är över, kommer alverna att ta order från oss.
Min kusin kan gå i krig för Galadriel om hon vill.
Jag går i krig för Númenor.
Hur kan detta vara för Númenor?
Har du inte lärt dig nåt?
Snart räddar vi det gemena folket i Midgård,
lyfter upp dem och ger dem den kung de väntat på.
En kung för evigt i skuld till oss.
Begrunda nu, om du kan, hur det kan gynna oss.
Malm och skogar, handel, skatter...
Det törs jag inte förhindra. Inte för allt salt i havet.
Det borde inte du heller.
Kungariket!
-Riket är i fara. Jag måste... -Faran är över, far.
Vi gör nu det du alltid tyckte att vi måste.
Vi återupprättar vår förbindelse med alverna.
Jag ska till Midgård.
Míriel?
Ja, far.
Det är jag.
Bege dig inte till Midgård.
Det enda som väntar dig där...
Vad, far? Vad väntar mig?
Mörker.
Kan du tro det?
Alla pratar om vad du gjorde.
Aldrig sett dem gilla en utböling så mycket förut.
Tog med lite bivax.
Sätt lite på tassen, det hjälper mot det ömma.
Hallå.
Sluta. Snälla du.
För en bestående förening mellan våra två stora folk,
Khazâd och noldor.
-För föreningen. -För föreningen.
Innan vinet gör sig påmint,
skulle jag vilja berömma er, prins Durin.
Khazad-dûm har kallats det stillsammaste av dvärgrikena,
men under de senaste månaderna sägs era ugnar brinna
lika klart som Aulës egna ögon.
Era gruvor går allt djupare.
Vadan denna nya verksamhetslust?
Jag kan fråga detsamma om Lindon.
Skickar bort sina krigare, utvidgar sina städer.
Lite plötsligt för alver, va?
Ni behöver veckor för att bestämma er att sk...
Om ni tillåter...
Tiden går väldigt sakta för vår sort.
Det vi ser som ett ögonblick kan ha tagit år av ansträngning.
Därmed vill jag inte förolämpa vår gäst.
Vår dvärgvän är nog för karaktärsfast
för att kränkas av en ärlig fråga.
Jag har en ärlig fråga till dig.
Var fick du tag på bordet?
Varför frågar du?
Denna sten bildas bara på vissa djup.
Våra anljudare finner så sällan en utfällning,
att vi anser var och en vara en värdefull gåva.
Vi förbehåller dess användning de allra heligaste syften.
Minnesmärken eller gravar,
för våra hedrade döda.
Förlåt vårt helgerån, prins Durin.
Vi skickar hem den med dig, för att behandlas med tillbörlig aktning.
Skönt att veta att alverna ännu besitter en viss heder.
Ers nåd.
För föreningen av våra två folk, alltså.
För föreningen.
Din trofasthet mot dvärgen är beundransvärd.
Trofasthet mot en vän bör förväntas.
Oavsett släkte.
Rättfärdigar det att man ljuger för sin kung?
Jag undrar, högste drotten, om det kanske är ni som ljugit för mig.
Jag bar ett förslag om vänskap till Khazad-dûm, när ni egentligen
sökte nåt mer påtagligt, eller hur?
Är du bekant med Kvädet om Hithaeglirs rötter?
Förtälj det för mig, är du snäll.
En dunkel sägen som de flesta anser vara påhittad.
Förtälj den, Elrond Peredhel.
Den berättar om en strid,
högt bland Dimmiga bergens toppar.
Inte om heder eller plikt. Utan om ett träd.
Vissa påstod att det dolde den sista av de förlorade silmarillerna.
På ena sidan kämpade en alvkrigare
med ett hjärta lika rent som Manwe,
som gjöt allt sitt ljus in i trädet för att skydda det.
På den andra, Morgoths balrog,
som riktade in allt sitt hat i trädet för att förgöra det.
Under deras ändlösa envig snärjdes trädet in av blixten...
Vilket av deras strid smidde en kraft...
En kraft lika ren och lätt som godhet.
Lika stark och orubblig som ondskan.
Den sägs ha sipprat genom rötterna ner i berget,
där den nu i sekler har väntat.
Durin hade rätt.
Du medger att dvärgarna fann den.
Metallen som äger den förlorade silmarillens ljus.
Jag medger endast detta.
Jag lovade att inte avslöja deras hemligheter.
Och tänk om att hålla löftet till hans folk
innebär att göra din egen undergång viss?
Vi la först märke till det precis före Galadriels återkomst.
Genom att skicka iväg henne
och på så sätt få bort krigets sista spår,
hoppades vi hejda förfallet.
Men trots våra ansträngningar,
har det endast gått fortare utför för oss.
Detta träds sjukdom är endast ett yttre uttryck
för en inre verklighet.
Att eldars ljus,
vårt ljus, bleknar.
Vem mer känner till detta?
Väldigt få.
Jag frågar igen, och för sista gången,
fann dvärgarna metallen eller inte?
Jag svor en ed till Durin.
För somliga kanske inte det betyder mycket.
Men enligt mig,
är våra själar bundna av såna löften.
Jag har inte för avsikt att offra min blott och bart för ett hopp.
Hoppet är aldrig blott och bart, Elrond...
...ens när det är svagt.
När alla andra sinnen sover,
är hoppets öga det första som vaknar, och det sista att slutas.
Om alverna överger Midgård nu,
kommer mörkrets härar att dra fram över jorden.
Det blir slutet,
inte bara för vårt folk, utan för alla folk.
Om hoppet om att förhindra det inte räcker
för att du ska ompröva din ed,
försök finna ett annat.
Säg, vad för land odödlig hand
Höjt upp ur havets våg?
Det gåvans land, det stjärnans land
Man evigt stråla såg
Jo, Númenor O, Númenor
Du ljusa fagra ö...
Det blir inte farligt, sa jag.
Allt är nog över när jag väl kliver av båten.
Berätta inte för far.
Han kraxar för alla att hans blivande svärson är en krigshjälte.
Sjung! Så där, sjung.
Du minns väl orden?
Efter att du gnällt dem natten lång, glömmer jag dem aldrig.
Isildur kanske sjunger med dig.
Det här lär bli sevärt.
Det landet må beständigt stå Med svärd mot dödens makt
-Svaret är nej. -Jag har inte sagt nåt än.
Känt dig i 15 år.
Jag vet vad du kommit för att säga.
-Rentav 16, men jag menar... -Ontamo.
Visst. Vad har jag kommit för att säga?
En överdådig ursäkt, som Ontamo förstås
omedelbart hade godtagit, men inte jag.
Och vet du varför?
Du ber om ursäkt för att du tror att nu när jag blivit befordrad,
kan jag få med dig på resan.
-Kan du det? -Se där.
Jag hade faktiskt inte godtagit den omedelbart.
-Men bra. -Det gjorde han inte.
Det gjorde jag!
Men jag gör gärna om det. Förlåt att jag började bråka.
Låt mig följa med er.
Nej.
Hur kan jag ställa det till rätta?
Visst, du får slå mig.
Haka, mage, ditt val. Ett slag.
Tre.
Två.
Egentligen...
Det kändes som tre.
Så tar du med mig på skeppet?
Isildur, du är min äldsta vän.
Ärligt talat är du nog fortfarande min bästa, men...
-Vad? -Ontamo, snälla.
Jag kan inte riskera mitt namn genom
att förorda dig för nåt du mycket väl kan överge.
Det blir annorlunda den här gången.
En dag blir det så, hoppas jag.
En dag hoppas jag att du hittar nåt
som du vore villig att offra vad som helst för.
Jag tar hand om Berek åt dig. Jag lovar.
Åker Berek?
Ryttmästaren mönstrade in honom.
Ledsen, Isil. Havet har alltid rätt.
Är du ombord i smyg?
Ska du sätta eld på båten?
Stick härifrån nu. Ingen ska få veta att jag sett dig.
-Ge mig lyktan. -Gör det inte.
Ge mig den!
Samla alle man. Skynda på!
Få ut dem. Snabbt.
Få ut dem! Isildur?
Isildur?
Vad hände?
Han var i en fiskebåt. Ett fat måste ha sprängts.
Ett fat?
Han räddade mitt liv.
Kunde ha lämnat mig, han räddade mitt liv.
Kapten!
Vi misstänker en kringstrykande stråtrövare,
men vet ännu inte vem han är.
Vi har tur som inte förlorade resten av fartygen.
Helt klart ett försök att så tvivel hos er, drottning.
-Gå inte med på det. -Jag kan inte hålla med alven.
Vi kanske handlade för hastigt.
Ett rike bör ledas. Inte släpas med.
Jag tillråder att resan skjuts upp
tills vi hunnit vinna fler för saken.
Fienden växer sig allt starkare. Kanske för var timme som vi tvekar.
Minns varför ni valde denna väg. Minns er övertygelse.
Tror du jag kan glömma?
Vi har fortfarande tre skepp. Samt er fars välsignelse.
Och herr Halibrand?
Han inväntar vår avfärd.
Det tror jag säkert.
Ska jag blåsa av Sjövaktens insats?
Rådet sammanträder i gryningen för ett slutgiltigt beslut.
Se till att herr Halbrand deltar.
Vad har du kunnat utröna?
Elrond, förlåt mig.
Förlåta dig?
Att jag inte berättade tidigare.
Du visste.
Jag bad honom att inviga dig i förtroendet från början,
men högste drotten förbjöd det.
Och denna mithril...
Är det vår enda räddning?
Elrond, jag har utsatt det för alla sorts prövningar.
Ingenting förminskar dess ljus.
Vi tror att om vi kan trygga stora mängder snabbt,
tillräckligt för att fylla varenda alv med valars ljus ännu en gång...
I så fall, ja.
Ja. Det kan det mycket väl vara.
Jag är ledsen.
Att kungen bedrog mig?
Eller att vårt folk går under om jag inte bryter en ed?
Och förråder en vän?
Jag var där, Elrond, kvällen din far seglade.
En dödlig man som trodde att han kunde övertala själva gudarna
att hjälpa oss i krig.
Jag hörde din mor vädja till honom att inte fara,
hon frågade och bönföll, varför det måste bli han?
Vet du vad han svarade?
Att han var den enda som kunde göra det.
Det var fel av mig att bruka dig för detta.
Jag är ledsen för det.
Imorgon ska drottningen kalla dig till mottagning.
Din röst där kan mycket väl avgöra om detta uppdrag består eller faller.
-Hjälp mig. -Jag har hjälpt dig tillräckligt.
Hjälp dig själv då.
Sluta bekämpa mig, låt oss bekämpa dem ihop.
För inte så länge sen slogs män som jag vid deras sida.
Män som du. Inte du själv.
Du har fel.
Du vet inte vad jag gjorde innan jag hamnade på flotten.
Du vet inte hur jag överlevde.
Hur vi alla överlevde.
Och när de upptäcker det kommer de att kasta ut mig.
Du också.
För att finna ljuset måste vi ibland först vidröra mörkret.
Vad vet du om mörker?
Vems dolk var det, Galadriel?
Vem har du förlorat?
Min bror.
Vad hände med honom?
Han blev mördad.
På en plats av mörker och förtvivlan.
Av Saurons tjänare. Räcker det för dig?
Så det handlar om hämnd?
Man stillar inte törst med havsvatten.
Vad är det då? Varför fortsätter du kämpa?
Du vill att jag beger mig dit jag svor att aldrig återvända.
Du får åtminstone berätta varför.
Varför fortsätter du kämpa?
För att jag inte kan sluta.
Sällskapet jag ledde gjorde myteri.
Min närmsta vän gaddade ihop sig med kungen för att förvisa mig.
Och var och en av dem handlade som de gjorde...
För att de nog inte längre kunde skilja mellan mig...
...och ondskan jag slogs mot.
Jag är ledsen.
För din bror.
För allt.
Jag är ledsen.
Din sorg kan inte lindra min smärta.
En hammare och tång kan inte lindra din.
Du finner ingen frid här.
Och inte jag heller.
Det finns ingen varaktig frid nånstans,
förutom på andra sidan havet.
Jag har kämpat i århundraden för att finna min.
Så här förtjänar du din.
Länge har jag väntat på denna dag.
Då din sort äntligen skulle återvända,
och lyfta upp oss ur dyngan och lorten,
för att inta vår rättmätiga plats vid er sida.
Jag svär er min eviga tjänstvillighet.
Jag svär Sauron min trohet.
Ni är väl Sauron?
Hallå... Vänta...
Då tjänar jag er. Vem ni än är.
Bara blod kan besegla det.
Waldreg?
Waldreg...
Waldreg, nej.
Nej...
Nej!
Ta högre sikte nästa gång.
Och var inte så rädd för strängen.
Varför ens försöka lära mig?
För att det tog mig över 200 år
att utveckla det mod som får mig att stå här ikväll.
Du fann det på endast 14.
Det behövs i kampen som kommer.
Hela mitt liv har din sort bevakat oss.
Räknat varje viskning.
Varje kökskniv som varit för vass.
Vi är på väg att begravas här i tornet.
Så varför bli begravd med oss?
För medan jag har räknat viskningar och knivar,
har jag lärt känna rösterna, och händerna som håller knivarna.
Hälften gav sig nyss av.
Men hälften stannade kvar.
Bland dem du.
Så ta högre sikte.
Det finns nåt du inte vet.
Jag har sett den förut.
Det är en nyckel.
Frambesvärjd genom nån bortglömd fiendekonst för att förslava era förfäder.
En nyckel till vad?
Jag vet inte.
Fiendens befälhavare talade om att bli en gud.
Att ge orkerna ett hem här.
Men vad han än har för avsikt är en sak säker.
Han vet att din son har det han saknar för genomförandet.
Hur länge?
Dagar.
Kanske timmar.
Vi kan överleva det, Bronwyn.
Det finns ett sätt.
Det måste det göra.
Det finns ett.
Nej! Om du böjer dig för fienden, så berövar du dem allt.
Din son och hans söner efter honom.
Ditt folk har arbetat en tidsålder för att återvinna sin dygd.
Ska ett ögonblicks förtvivlan få göra det ogjort?
Det måste finnas ett annat sätt.
Namnge det. Jag ber dig.
Du ser?
Ni gjorde rätt som bevakade oss.
För vi är ämnade för mörkret.
Det är så vi överlever.
Det kanske är såna vi är.
Och såna vi förblir.
Mycket mer står på spel här än bara våra liv.
När Morgoth låg i krig sjönk hela landmassor.
Vem vet vilka fasor som kan släppas lösa,
om fienden får tag på den?
Hur kan vi hindra honom?
Se dig om. Det är över.
-Inte än. -Snart nog.
Och när de tågar emot oss, faller tornet.
Nampat!
Du hittade på det, eller hur?
Disa har velat ha ett nytt bord i flera år, så...
Kom nu, så tungt är det inte.
Det är inte bordets vikt som bekymrar mig.
Sjung ut, vetja.
För en delad börda är antingen halv eller dubbel.
Beroende på mottagande hjärta.
Vid Aulës skägg! Nog med kringprat.
Säg som det är, utan omsvep.
Jag har inte varit ärlig mot dig, Durin.
Jag kom inte till Khazad-dûm av vänskap, utan av ärelystnad.
Jag visste det inte.
Men jag kom för mithril.
Varför?
Utan den,
måste mitt släkte antingen överge detta land till våren, eller förgås.
Förgås?
Hur då?
Våra odödliga själar kommer att krympa till ingenting,
sakta förminskas
tills vi blott är skuggor,
bortsvepta av tidens tidvatten.
För evigt.
Så alvsläktets hela öde ligger i mina händer?
Det tycks så.
Säg det igen.
Hela alvsläktets öde ligger i dina händer.
Vems händer?
Dina.
Hämta dina finskjortor. Så vi kan börja gå.
-Durin... -Tacka mig inte än.
Tacka mig när vi funnit ett sätt att övertyga far.
Så kan vi bege oss?
Det är en lång resa tillbaka.
Solljuset börjar göra mig sur i magen.
På ett villkor. Säg till Disa att bordet är från mig.
Utmana inte ödet, alv.
Herr Halbrand, drottningen kallar på er.
Se vems far som har tryggat honom en plats. Igen.
Jag förtjänade min. Liksom du.
Soldat.
Anmäl dig hos stallmästaren.
Är jag inte i rytteriet?
Det är du.
Som stalldräng.
Soldater!
Sträck skoten!
Hissa segel!
Vi ger oss av mot nordost.
Mot Midgård.
Ja!
Snart sänker sig solen
Bland stenträden ner
Och ljuset i tornet
Mitt hem är ej mer
Mig glimögon spejar
Svart sand blir min bädd
Jag byter allt känt
Mot en synrand ej sedd
Kalla mig Kalla mig, ni fjärran land
För jag måste vandra på vandringens dag
Bort måste jag vandra
På vandringens dag
Av dryck har jag föga
Mat mindre ändå
Fast styrkan mig felas Så måste jag gå
Med benen så korta Och vägen så lång
Ej vila, ej tröst
Ingen tröst utom sång
Sjung för mig, fjärran länder av alla slag
O, höj er och led mig På vandringens dag
Och finn mig, o lova
På vandringens dag
Till sist ger de svar
Genom kyla och is
Ej alla som undrar och vandrar går vill
Vad sorg som än möter
Vad som som måste till
Ej alla som undrar och vandrar går vill
Undertexter: Sara Ritzén Awunor
Kreativ ledare Bengt-Ove Andersson