‫כשעלי האלון הראשונים מאדימים, אנחנו יוצאים אל המטע.‬
‫הבעיה היא שיש 100 איומים בדרך מכאן לשם.‬
‫אני איום.‬
‫תפסיק.‬
‫האור שלנו דועך.‬
‫והמיתריל הזה... הוא ישועתנו היחידה?‬
‫אז הגורל של כל גזע האלפים...‬
‫בידיך.‬
‫נאמפאט!‬
‫סאורון היה פעם האויב של בני עמך, כמו של בני עמי.‬
‫אני קוראת לך לחשל מחדש את הברית בין נומנור לאלפים.‬
‫להציל את אנשי ארצות הדרום.‬
‫תן לי את זה.‬
‫זה כאן למטה.‬
‫הבה נריע למלך האמיתי של ארצות הדרום!‬
‫הבה נריע!‬
‫לתפוס מחסה!‬
‫המלכה!‬
‫תיאו!‬
‫שר הטבעות: טבעות הכוח‬
‫הצילו!‬
‫הלברנד!‬
‫אלנדיל!‬
‫הלברנד!‬
‫אימא? אימא?‬
‫אימא!‬
‫כאן.‬
‫בוא הנה.‬
‫- נפצעת? - לא.‬
‫תישאר איתי.‬
‫בוא.‬
‫בוא כבר.‬
‫איפה אונטמו? אונטמו היה איתי.‬
‫זחל!‬
‫תזחל.‬
‫תזחל, לא אעזוב אותך.‬
‫חייל, לכאן!‬
‫ולנדיל.‬
‫חייל, הוא איננו.‬
‫הוא איננו.‬
‫מכאן!‬
‫- הוא איננו... - בוא!‬
‫בבקשה, תעזרו לנו!‬
‫חיילים, הגג עומד לקרוס.‬
‫מהר, לפנות דרך.‬
‫בבקשה!‬
‫ אני לא יכול לזוז. בבקשה, לכאן!‬
‫הנה. מכאן.‬
‫לאחוז בידי. הכול בסדר.‬
‫להתקדם. להישאר ביחד.‬
‫מהר, מלכתי.‬
‫לך.‬
‫ללכת לעבר הגשר.‬
‫תחלצו אותם מכאן!‬
‫לא!‬
‫איסילדור!‬
‫בולג'רבק הקשיש צד חלזונות‬
‫ביום סתווי כה נאה‬
‫הוא מצא מאה ענקיים‬
‫חבל שהם לא שלי‬
‫בהמשך.‬
‫המטע! אני חושב שהגענו.‬
‫אמרת את זה לפני שלושה ימים.‬
‫לא, הוא צודק. אני זוכרת את זה.‬
‫בואו.‬
‫את מריחה את זה? עשן עצים! האחרים בטח התחילו לאפות.‬
‫מר בורוז.‬
‫מה קרה?‬
‫סבא רבא שלי דיבר על הרים בדרום שיורקים סלעי אש.‬
‫הוא אמר שהם הולכים לישון.‬
‫לפעמים למאות שנים.‬
‫רק על מנת להתעורר שוב... כשרוע חדש ניעור.‬
‫ברנדיפוט.‬
‫ידידך ששם למעלה. האיש המגודל.‬
‫- את לא חושבת... - חושבת שמה?‬
‫אולי הוא יכול לטפל בזה.‬
‫- כן. לכי, נורי. - כמו שטיפל בזאבים.‬
‫- למה את מחכה? - לא יודעת...‬
‫הוא עשה למעננו המון.‬
‫זו גסות רוח מצידנו לבקש ממנו עוד.‬
‫הבנתי.‬
‫אז אני אבקש ממנו.‬
‫סדוק!‬
‫זוזו מדרכי, זאטוטים.‬
‫"א-קיוטה..."‬
‫"א-אנביניאטה..."‬
‫"אנביניאטה..."‬
‫"לוטה נא..."‬
‫- "לוטה נא..." - מה הוא ממלמל?‬
‫כנראה מילים פשוטות שהעץ יבין.‬
‫סדוק, עצים לא מדברים.‬
‫חלקם מדברים.‬
‫אל תסיחו את דעתו.‬
‫טולה! קואטוינה!‬
‫"אנביניאטה!"‬
‫"לוטה נא!"‬
‫שומו שמיים. זה עובד...‬
‫"א-קוויטה!"‬
‫הוא מטפל בו.‬
‫בדיוק כמו שסדוק אמר שהוא יעשה.‬
‫דילי, תתרחקי!‬
‫- לא! - נורי!‬
‫ילדותיי המתוקות, ילדותיי!‬
‫נורי! דילי! דילי.‬
‫דילי, נורי, אתן בסדר?‬
‫הינה.‬
‫אתן בסדר?‬
‫אני בסדר. אמרתי...‬
‫שאני ב...‬
‫אנחנו מבקשים משהו מקודש מההר הזה.‬
‫לכן אנחנו מציעים משהו מקודש בתמורה.‬
‫בתמורה לגישה אל מכרות המיתריל שלכם,‬
‫האלפים מוכנים לצייד את העיר הזאת‬
‫בבשר ציד, דגנים‬
‫ועצים מהיערות העתיקים של אריאדור, בחמש מאות השנים הבאות.‬
‫חמש מאות שנים?‬
‫איזו הבטחה, אם הם יקיימו אותה...‬
‫מעולם לא הבטחתי הבטחה שלא קיימתי.‬
‫אני רואה שלמדת כמה מילים בשפת האבן.‬
‫מרשים.‬
‫תגיד לי, למה כדאי לנו לבטוח באלף כלשהו?‬
‫לא כדאי לכם.‬
‫אבל בי אתם יכולים לבטוח.‬
‫שכן איני אלף פשוט, אלא אלרונד חצי-אלף.‬
‫ואני רואה באלפים את מה שהם לא רואים בעצמם.‬
‫לכן אני ניצב מולכם כעת בגפי...‬
‫מפציר.‬
‫שתצילו את בני עמי.‬
‫בבקשה, מלך אציל. תעזור לנו.‬
‫אדבר עם בני כעת.‬
‫מה תהיה תשובתך, אבא?‬
‫אומרים שכאשר אאולה יצר את אנשינו,‬
‫הוא הרכיב אותנו משני יסודות.‬
‫אש וסלע.‬
‫הסלע שקיים בנו רעב לנצחיות,‬
‫מתנגד להשפעות הזמן.‬
‫אבל האש מאמצת את האמת.‬
‫שכל הדברים מתכלים יום אחד,‬
‫- ומתפוגגים לאפר. - אבא...‬
‫אנחנו לא חופרים באדמה שלא יכולה לתמוך בזה.‬
‫צוללים למעמקים שמעבר לחשכה.‬
‫מפתים את הצללים, הסלעים והמכרה לקבור את כולנו מתחת להר.‬
‫לא אסכן חיי גמדאים‬
‫כדי לעזור לאלפים להונות את המוות.‬
‫להונות את המוות?‬
‫אבא!‬
‫הידיד שלי טובע,‬
‫מושיט אליי את ידו שאמשה אותו אל החוף.‬
‫אתה מצפה שאסלק את ידו‬
‫כי אתה מפחד ממפולת סלעים ארורה?‬
‫גורל האלפים נחרץ לפני עידנים רבים.‬
‫בידי מוחות נבונים בהרבה,‬
‫שצופים את הבאות הרבה מעבר לשלנו.‬
‫תתמרד ברצונם, וכל הממלכה עלולה ליפול.‬
‫אולי כל הארץ התיכונה.‬
‫אני מצטער, בני.‬
‫אבל שעתם הגיעה.‬
‫ישיש שוטה, אטום, עם כינים בזקן!‬
‫ואם הוא צודק?‬
‫אתה לא שוקל לתת לזה לקרות!‬
‫איזו ברירה יש לנו?‬
‫אמרת ששאר הלורדים הגמדאים פתוחים להצעה.‬
‫אם נפתח את המכרה מחדש בעצמנו‬
‫ונוכיח להם שיש דרך בטוחה ללקט מיתריל,‬
‫אולי זה יגרום לו להקשיב.‬
‫אולי נצליח לכופף את ידו של אביך.‬
‫הוא לא רק אבא שלי, דיסה.‬
‫הוא המלך שלנו.‬
‫איזה מין אבא אהיה‬
‫אם אלמד את ילדינו שרצונו של המלך‬
‫נחשב למוץ שמפזרים ברוח?‬
‫טוב, בסדר.‬
‫אסור היה לי להגיד שיש לו כינים בזקן.‬
‫- או לקרוא לו שוטה. - כן.‬
‫לא.‬
‫לא, אני מתעבת את הרפש שאתה מטיח באימא שלי.‬
‫במקרה של אימא שלך, באמת יש לה כינים...‬
‫אני מתלוצץ.‬
‫אני מניח שלא אוכל לשכנע אותך להישאר לארוחת ערב?‬
‫צריך ליידע את גיל-גלד.‬
‫בקרוב הוא לא יהיה עוד מלך, שכן לינדון לא תתקיים עוד.‬
‫אם כך, זו פרידה?‬
‫אנחנו לא נפרדים.‬
‫- אנחנו אומרים נאמ... - "נאמאריה".‬
‫המשמעות היא לא רק "היה שלום".‬
‫המשמעות היא... "לך בטוב".‬
‫אלרונד!‬
‫למה הם עושים את זה?‬
‫כדי להפוך אותה לביתם.‬
‫לארץ הצללים שלהם.‬
‫אז נחזיר אותה לעצמנו ונגרש אותם.‬
‫אין לנו מאחז או תגבורת.‬
‫האדמות האלו מתות.‬
‫עלינו להתכנס אל החיים.‬
‫או לשסף את גרונם בפלדה!‬
‫זה נגמר.‬
‫לא בשבילי. לא אאפשר זאת!‬
‫זה הכרחי!‬
‫זה הכרחי.‬
‫מה מטריד אותך כל כך? זו לא אשמתך.‬
‫זו כן אשמתי.‬
‫להתקדם. זהו זה.‬
‫לעזור לאנשים שמאחור.‬
‫איסילדור?‬
‫- המלכה! - היא בחיים!‬
‫- מלכתי. - היא פה.‬
‫- האם היא בסדר? - חשבתי שאיבדנו אותה.‬
‫מלכתי.‬
‫קחי את הסוס שלי.‬
‫קפטן, אתה...‬
‫- קפטן... - איפה הוא?‬
‫איפה הבן שלי?‬
‫הם מתים, נכון?‬
‫ארונדיר. החברים שלי. ה...‬
‫אימא שלי. כולם.‬
‫הלא נודע מערפל את המחשבות. אל תעמיס עליהן ניחושים.‬
‫לאן אנחנו הולכים בכלל?‬
‫המחנה של נומנור הוקם על קו הרכס,‬
‫מעבר לפסגה הרחוקה.‬
‫לשם הם ימהרו, יחד עם הניצולים.‬
‫כולל אימך.‬
‫היה זהיר. האורקים יתקדמו כעת באור יום.‬
‫הרגתי אורקים בעבר, שתדעי.‬
‫כשהייתי בגילך, לא היו בכלל אורקים.‬
‫ועכשיו? כמה מהם הרגת?‬
‫- רבים. - יופי.‬
‫לא הייתי משתמשת במונחים כאלה.‬
‫למה לא?‬
‫זה משחיר את הלב, לומר שמעשים אפלים הם "יופי".‬
‫זה מאפשר לרשע לשגשג בקרבנו.‬
‫כל מלחמה מתנהלת מבחוץ ומבפנים.‬
‫על כל חייל להיות מודע לזה.‬
‫אפילו אני. אפילו אתה.‬
‫אם כך, אני חייל?‬
‫אולי עוד נהפוך אותך לכזה.‬
‫מה המרחק עד למחנה?‬
‫הוא ממש מעבר לעלייה הזאת.‬
‫מה המרחק עד שנצא מהעשן הזה?‬
‫לעצור פה.‬
‫מתי יצאנו ממנו?‬
‫לפני כקילומטר וחצי.‬
‫רואים.‬
‫האומנם?‬
‫רק אפור.‬
‫תמשיכו ללכת, שניכם.‬
‫תובילו את הסוס שלי. שאיש לא ישים לב.‬
‫אלנדיל?‬
‫אלנדיל, בבקשה.‬
‫תמשיך ללכת.‬
‫הוא נקרא היער הירוק.‬
‫תרכין ראש ותפקח עין על הצוקים.‬
‫יישובי האנשים המגודלים יהיו בקצה הרחוק.‬
‫עם קצת מזל, האנשים שם יעזרו לך למצוא את הכוכבים שלך.‬
‫כי כל מה שאוכל לומר לך‬
‫זה שבני הרפוט לא ראו אותם‬
‫עוד כשאבותינו חיו באזורים לא מוכרים‬
‫לפני יותר מאלף שנים.‬
‫וזה זמן רב לנדודים. גם בשביל ברנש בעל רגליים גדולות.‬
‫היה צריך להיצמד למסלול.‬
‫כשראיתי את הכוכב ההוא נופל, הייתי צריכה להניח לעניין.‬
‫- אלנור... - ניסית להגיד לי, אימא.‬
‫אבל עכשיו אני מבינה.‬
‫אני בסך הכול הרפוט.‬
‫זה כל מה שאהיה אי פעם.‬
‫לכי לישון, נורי.‬
‫נטפל בשאר בבוקר.‬
‫איבדת פעם מישהו קרוב?‬
‫בגללם?‬
‫קרוב משפחה, אני מתכוון.‬
‫את אחי. פינרוד.‬
‫ואת בעלי.‬
‫בעל?‬
‫שמו היה קלבורן.‬
‫הכרנו בקרחת יער מלאה בפרחים.‬
‫אני רקדתי והוא ראה אותי שם.‬
‫את רקדת?‬
‫המלחמה נראתה בזמנו רחוקה כל כך.‬
‫כשהוא יצא אליה גערתי בו.‬
‫השריון שלו לא בדיוק התאים לו.‬
‫כיניתי אותו "צדפה כסופה".‬
‫לא ראיתי אותו שוב לאחר מכן.‬
‫גבירתי.‬
‫לגבי מה שאמרת מקודם...‬
‫טעית.‬
‫זו לא אשמתך.‬
‫זו אשמתי.‬
‫לא התכוונת שזה יקרה.‬
‫הענקתי כוח לאויב. לכן אני אחראי.‬
‫יש הטוענים שכך דברים מתנהלים.‬
‫אבל אני מאמינה שהחכמים מסתכלים גם על מה שבליבנו.‬
‫וזה לא היה בליבך.‬
‫אל תיטול על כתפיך את נטל היום הזה, תיאו.‬
‫אתה עלול להתקשות להסיר אותו משם.‬
‫אבל כיצד אשחרר אותו?‬
‫יש כוחות מעבר לאופל, שפועלים בעולם הזה.‬
‫אולי בימים כאלה,‬
‫אין לנו הרבה ברירה אלא לסמוך על תוכניתם,‬
‫ולוותר על תוכניתנו.‬
‫ביתי איננו.‬
‫איזו תוכנית זו?‬
‫אני עוד לא רואה אותה.‬
‫אדוני...‬
‫תסתום.‬
‫מה יש? מה אתה מריח?‬
‫אפר.‬
‫אך ורק אפר.‬
‫בואו. אנחנו מבזבזים זמן.‬
‫תנוח כל זמן שאפשר.‬
‫נזוז באור ראשון.‬
‫איזה אור?‬
‫עוד רעידה.‬
‫צריך לתת לסלעים זמן לשקוע.‬
‫משמעת עצמית, אלף חסון.‬
‫היא תביא לך הצלחה?‬
‫כך היה בתחרות בינינו.‬
‫האומנם?‬
‫לא.‬
‫הפסדת בכוונה?‬
‫מעולם לא שאפתי להביס אותך,‬
‫אלא שתטה לי את אוזנך עוד קצת.‬
‫שקרים של אלפים.‬
‫אכן...‬
‫התנשפתי.‬
‫לעזאזל עם זה.‬
‫תמיד חשבתי שאתה טיפה גמדאי יחסית לאלף.‬
‫ואתה גמדאי אלפי למדי, דורין.‬
‫בנו של דורין.‬
‫- נכדו של... - תלעג אם בא לך.‬
‫הדבר הגדול ביותר אצל גמדאי הוא להיות ראוי לשאת את שם אביו.‬
‫יש לנו שמות סודיים,‬
‫שמשמשים אך ורק בינינו.‬
‫ואנחנו חושפים אותם רק לבני משפחה.‬
‫רעיות, הורים, אחיות, אחים.‬
‫- אלרונד... - תשמור אותו, דורין.‬
‫לקצה השני.‬
‫אכן.‬
‫דורין...‬
‫אבא...‬
‫זה יותר מכפי שדמיינו.‬
‫- המלך דורין, יש... - מספיק!‬
‫אבא, רק תביט בזה.‬
‫תפסו את האלף.‬
‫כשאימך ילדה אותך,‬
‫משהו בתוכך היה מעוות.‬
‫הנשימה שלך הייתה קשה ויבשה.‬
‫קול זעיר ועלוב, כמו של חיכוך אבני גיר.‬
‫אנשים אמרו שלא תזכה לראות חורף ראשון.‬
‫ומדי לילה,‬
‫אחרי שעיניה הבוכיות של אימך מצאו מפלט בשינה,‬
‫הרמתי אותך לאור האש,‬
‫החזקתי את סנטרך מורם כל הלילה.‬
‫היה נדמה שזה מקל מעט על הקושי.‬
‫ולילה אחד‬
‫הבטתי מטה על פרצופך הקטן והחלק,‬
‫וראיתי בו‬
‫את זקנו האפור והגדול של מלך גמדאים ישיש.‬
‫עצום ומזרה אימה כמו צבא מסתער.‬
‫וכשאימך התעוררה אמרתי לה‬
‫שאין לה כבר סיבה לבכות.‬
‫הבן שלנו יחיה ויזיז הרים!‬
‫איך אתה מצפה שאזיז הרים, אבא,‬
‫אם אתה מתפרק לחתיכות כשאני חופר חור אחד?‬
‫אתה מדבר על הגדולה שלי,‬
‫אבל אתה חונק כל שאיפה שיש בי,‬
‫כל רצון,‬
‫כל מחשבה שלא נובעים ממך.‬
‫הברזל שנושא בעומס הכבד ביותר‬
‫חייב לעמוד גם בחישול המחמיר ביותר!‬
‫גזירת מוות על בעלי בריתך אינה חישול.‬
‫אלרונד הוא אחי במידה כזו‬
‫שיכול היה להיווצר ברחמה של אימי.‬
‫איך אתה מעז...‬
‫איך אתה מעז!‬
‫להזכיר את זכר אימך‬
‫כדי להגן על החלטתך לבגוד בבני מינך?‬
‫לא! אתה הוא שבגד בבני מינינו!‬
‫מבזבז את עתידנו כדי להיתלות בעבר!‬
‫אתה מטמא את הכתר שאתה חובש!‬
‫תניח לו.‬
‫הוא כבר לא שלך.‬
‫ובזמן שצד חלזונות באותו יום סתווי‬
‫הוא זנח את בתו לייבב הזרם סחף אותה‬
‫פופי? מה את עושה?‬
‫מביאה דלי, כמו מה זה נראה?‬
‫לא, המזון. תפסיקי לאכול! צריך לשמור אותם.‬
‫אולי תעיפי מבט החוצה, ואז נדבר.‬
‫מה...‬
‫- תראו את זה! וואו! - נלך לשוק עם היבול הזה...‬
‫בבקשה...‬
‫אני לא מבינה. איך?‬
‫איך את חושבת?‬
‫הוא טיפל בזה.‬
‫את מאמינה, נורי?‬
‫יש פה שפע שמספיק לסעוד הערב,‬
‫ותיוותר כמות מספקת עד ל"פרוזן פיש".‬
‫מלבה אומרת שתכין משהו בשם נקניק תפוחים.‬
‫- מחית תפוחים. - זה מה שאמרתי.‬
‫מאבא.‬
‫תודה, מלבה. לאן הלכה אחותך?‬
‫לקחנו. יש שם עוד מקום? סיימנו.‬
‫...צפה במורד מייבבת בקולי קולות‬
‫שמלך דגי הצפרדע‬
‫הפך אותה לחילזון‬
‫בולג'רבק הקשיש צד אותה כה עסיסית ומתוקה‬
‫אומרים שאת בתו הקטנה הוא לא התאפק...‬
‫רגע!‬
‫זה הכיוון הלא נכון.‬
‫הוא הלך לשם.‬
‫נו, לכו.‬
‫נורי!‬
‫- תניחו לה! - תקשיבו לה.‬
‫- לכו מכאן! - הסתלקו!‬
‫אם תפגעו בשערה משערות כף רגלה, יהיה רע ומר.‬
‫קדימה. טוב. להושיט ידיים.‬
‫עכשיו ביחד.‬
‫היי!‬
‫תן לי אותו.‬
‫לא!‬
‫אתה הולך הביתה. אתה שומע אותי?‬
‫אתה בא איתנו.‬
‫בבקשה. ברק.‬
‫- בבקשה. - הוא לא יקשיב לך.‬
‫הוא לא מוכן להקשיב לאיש מאיתנו.‬
‫אסור היה לי למשות את האלפית לסיפון.‬
‫הייתי צריך להשאיר אותה בים, שם מצאתי אותה.‬
‫תיאו?‬
‫המלכה השליטה. היא פה?‬
‫ההכנות הושלמו כמעט.‬
‫אפשר לצאת בתוך שעה.‬
‫מה לגבי תושבי ארצות הדרום?‬
‫חיל מצב אחד יישאר מאחור כדי ללוות אותם ליישוב מוגן.‬
‫ולחפש אחר הנעדרים שלנו.‬
‫גלדריאל.‬
‫איש לא כורע ברך בנומנור.‬
‫את לא בנומנור.‬
‫אף אחד מכם לא שם.‬
‫אך ורק באשמתי.‬
‫הספינות שלנו ממתינות, מלכתי.‬
‫הבה נשים את הארץ הזאת מאחורי מפרשינו.‬
‫אל תבזבזי עליי את רחמייך, אלפית.‬
‫תשמרי אותם לאויבים שלנו.‬
‫שכן הם לא יודעים מה הם התניעו.‬
‫שכן אני, מיריאל,‬
‫בתו של אר-אינזילאדון, נודרת כך.‬
‫נומנור תשוב.‬
‫אז האלפים יהיו מוכנים.‬
‫קפטן, נפליג עם הגאות.‬
‫קפטן?‬
‫יש לי את זה.‬
‫על רגלייך כעת, ילדה. קומי. תעזרי לי ללקט מה שאפשר.‬
‫נורי, עכשיו.‬
‫שזה לא ישבור את רוחך, יהיה בסדר.‬
‫אל תשקר לה, לרגו. היא מבוגרת מדי לזה עכשיו.‬
‫לא שיקרתי. יהיה בסדר.‬
‫לכל הרוחות, ברנדיפוט.‬
‫תן לנו רגע לבכות.‬
‫בכי?‬
‫זה כל מה שנותר בנו, לדעתך?‬
‫אנחנו בני הרפוט!‬
‫אנחנו לא שוחטים דרקונים.‬
‫אנחנו לא מצטיינים בכריית אבני חן.‬
‫אבל דבר אחד אנו יכולים לעשות, מילה שלי,‬
‫טוב יותר מכל יצור בארץ התיכונה.‬
‫אנחנו נשארים נאמנים זה לזה.‬
‫לא משנה עד כמה הדרך מתפתלת או עד כמה היא תלולה,‬
‫אנחנו מתמודדים איתה,‬
‫בלב רחב אף יותר מכפות רגלינו.‬
‫ואנחנו פשוט ממשיכים ללכת.‬
‫נורי. לאן את הולכת?‬
‫לעזור לידיד שלי.‬
‫להזהיר אותו מהבאות. זה המעט שמגיע לו.‬
‫לרדת מהמסלול? עכשיו? לבד?‬
‫היא לא תהיה לבד.‬
‫הותרנו מספיק אנשים מאחור, לא נותיר אותו.‬
‫אתן לא הולכות לשום מקום, בנות.‬
‫לא בלעדיי.‬
‫את בטוחה בזה, גולדי?‬
‫אם תיכנסו ליער, אתן עלולות לא לצאת בחיים.‬
‫הן יצאו, אם מפלס דרך ילך איתן.‬
‫הילדה של ברנדיפוט צדקה כשעזרה לו. היא צדקה מההתחלה.‬
‫ואם אתם חושבים שמלבה מדוגראס גאה מדי להודות בזה,‬
‫אז מה טעם החיים, סדוק, אם נשאיר אחרינו טעם מר?‬
‫את יודעת, מלבה, לשם שינוי...‬
‫לשם שינוי יהיה נפלא אם לא תהיי צודקת תמיד.‬
‫אארוז אספקה ואביא את המקל שלי.‬
‫אני בא איתכן.‬
‫זה ממילא לא משנה, כולנו נמות.‬
‫בואו, אחרת נהיה פה כל היום.‬
‫אתם חושבים שנצליח למצוא אותו?‬
‫הוא ענק ארור. איך נפספס אותו?‬
‫את מאמינה שהיא תעמוד בהבטחה שלה?‬
‫לא.‬
‫אני משוכנעת בזה.‬
‫העצמות קובעו, הפצעים נחבשו. אפשר לנסוע.‬
‫לאן תלכו?‬
‫למושבה נומנורית נושנה ליד שפך האנדואין.‬
‫היא נקראה פלרגיר. אומרים שיש אדמה רעננה, מים רעננים.‬
‫התחלה רעננה.‬
‫אז אני אתייצב בפני מלכנו העליון.‬
‫להתמודד עם מה שמצפה לי.‬
‫אבל מה עם המלך שלנו?‬
‫המלך שלכם?‬
‫איש לא יידע אותך?‬
‫יידע אותי לגבי מה?‬
‫הלברנד.‬
‫חשבתי שנהרגת.‬
‫היה עדיף לו נהרגתי.‬
‫תושבי ארצות הדרום מצאו אותו ככה בדרכים אמש.‬
‫הפצע הזדהם בן לילה.‬
‫חשבתי לנסות לטפל בו בדרכים, אבל...‬
‫הפצע הזה מצריך תרופה של אלפים.‬
‫הוא מסוגל לרכוב?‬
‫אבקש מהמרפאים ללקט כל אספקה שיוכלו.‬
‫ובכן, ידידי.‬
‫נראה שהגורל צופה לנו עוד רפסודה אחת.‬
‫זה לא נגמר.‬
‫לא אנטוש את האדמות האלה ואגזור עליהן להישרף.‬
‫גם את לא.‬
‫כוח למלך!‬
‫כוח למלך! כוח למלך!‬
‫כוח למלך!‬
‫תשמור לך... חייל.‬
‫המפקדת.‬
‫כוח לארצות הדרום!‬
‫אכזבתי אותו.‬
‫הכול באשמתי.‬
‫לא.‬
‫לא נכון.‬
‫אז באשמת מי?‬
‫באשמת אביך.‬
‫הוא נהיה זקן מדי, חשדן מדי.‬
‫מוחו רפה מדי.‬
‫עיניו אטומות מדי לראות‬
‫שלא משנה כמה סמלים הוא יטיח לרצפה,‬
‫יום אחד הממלכה הזאת תהיה שלך.‬
‫של דורין הרביעי.‬
‫לא של אחיך.‬
‫לא של לורד גמדאי אחר. שלך.‬
‫ושלי.‬
‫וביחד נשלוט בהר הזה ובכל ההרים בטרם מותנו.‬
‫המיתריל הזה שייך לנו.‬
‫לך ולי.‬
‫ויחדיו, יום אחד,‬
‫אנחנו נחפור.‬
‫לאטום את זה.‬
‫ילדיי.‬
‫תשליכו את גלימות השמש והקסדות שלכם.‬
‫היום כבר לא יעיק עליכם.‬
‫זוהי אדמתנו כעת.‬
‫זהו ביתנו.‬
‫יחי אדר, לורד ארצות הדרום!‬
‫לא...‬
‫זהו שם של מקום שכבר לא קיים.‬
‫איך נקרא לו במקום זה, האדון-האב?‬
‫אדר! אדר! אדר!‬
‫ארצות הדרום‬
‫מורדור‬
‫תרגום כתוביות: תמי יפה‬
‫גדי לוי בקרת כתוביות‬