Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
8. JUNI 1990
Ok, så fra begynnelsen.
Stille... Skjønner du?
Det er det samme, men uten den lille vendingen.
Ja.
-Hva vil dagen bringe? -Ja!
Og du vil vel ha provinsiell "rolig"?
-Provinsiell. -I denne fattige provinsbyen.
Ja.
Lille by, hva vil dagen bringe?
Blir den slik som den var i går?
Lille by, dine enkle mennesker
Stemmer gjerne i
-Bonjour -Bonjour
-Bonjour, bonjour -Bonjour
Det var sommeren 1990...
PRODUSENT SKJØNNHETEN OG UDYRET
...og vi var i New York og spilte inn sangene
til Skjønnheten og udyret.
Howard Ashma og låtskriverpartner, Alan Menken,
hadde allerede vunnet Oscar,
Golden Globes og Grammyer, og det fanget fantasien
til en generasjon.
Den piken vil jeg gjerne fri til Si til
Du skal bli min i denne kveld
Her i by'n er det kun jeg Som er like pen som deg
Så jeg tror nok At jeg gifter meg med Belle
Vi visste det skjedde noe noe spesielt den dagen.
Men vi visste ikke at Howard ville være borte om ni måneder.
Howard og jeg vokste opp i en gate som het Flannery Lane...
HOWARDS SØSTER
...i Baltimore. Det var en gate med rekkehus.
Det var en rekke med ti hus,
og så åpent mellom dem, og en ny rekke med ti.
Howard elsket å fortelle historier, og jobben som lillesøsteren hans,
var å være det beste publikum.
Vi var hjemme alene, og Howard passet ofte på meg hjemme alene.
Howard sa bare: "Vent her", og lot meg være nede,
og jeg hørte ham oppe. Jeg hørte at døren gikk igjen,
jeg hørte at det foregikk noe, og Howard hadde snurret et håndkle
fra badet rundt hodet som en turban.
Howard ba meg om å komme opp på rommet hans som var opp trappa,
en slags lang, tynn, bratt trapp, og lyset var ikke på i rommet,
og persiennene var nede.
Jeg husker at det var halvmørkt.
Han tok noe over lampeskjermene og begynte å vise meg rundt,
og det var ikke rommet hans lenger. Han begynte å vise meg et land
han hadde skapt.
Han brukte plastikkcowboyer, indianere og soldater,
men han hadde malt dem og dekket dem med papir,
han hadde tatt på dem glitter, han hadde forvandlet dem til sine egne
karakterer, mer interessante karakterer enn cowboyer og indianere.
Og han tok dem i små vignetter, små scener.
Han tok meg med scene for scene, og fortalte historier
om hva jeg så.
"Der er Tingeling", eller "Der er Peter Pan
"eller Tiger Lily", og noen av scenene, det var én med et speil
som kanskje var... Det var enten en innsjø eller en skøytebane.
Han brukte alle sine kreative sider for å gjøre det.
Han skulle ta meg med til det stedet som ikke lignet på noen andre steder
som vi visste om i Baltimore County i Maryland.
Det var Howard som moret seg, han koste seg
og tok deg med på den reisen sammen med ham.
HOWARDS MOR
Howard lagde forestillinger i hagen, og skrev
stykket og fant skuespillere, og alle barna i nabolaget var med.
Alle sengeteppene mine, gamle laken og alt mulig,
ble gardiner og kostymer, og jeg kunne aldri kaste noe.
Faren min het Ray Ashman.
HOWARDS FAR
Han hadde ulike jobber, men den jeg husker var en jobb
for en iskremfabrikk, og pappa begynte med å
faktisk levere iskremene med en bil.
Da vi sa at Howard burde ta dansetime, sa pappa først:
"Nei. En gutt tar ikke dansetimer."
Pappa var veldig morsom, han var en morsom mann.
Jeg lærte noe fra ham om historiefortelling,
jeg husker at jeg fortalte ham en vits og han lo, og dagen etterpå
hadde han tatt poenget i vitsen og laget den til en fortelling
om seg selv.
Du sier aldri: "Det er en fyr som går inn i en bar",
du sier: "Noe morsomt, jeg går inn i en bar", det var pappa.
Han prøvde å ta med Howard på fisking
og introduserte ham for baseball, men Howard var ikke interessert.
De dro på fisking og de satt på benken og puttet snøret
i vannet og begge satt der, og Howard var ikke...
Ray var heller ingen fisker, men han trodde det var sånt man gjorde
siden han er sønnen din og man må gjøre sånt.
De satt der å så på hverandre og han sa:
"Har du det kjekt?", og Howard sa: "Egentlig ikke.
"Synes du?" Han sa: "Egentlig ikke. Vi drar hjem."
Så de dro og kom hjem uten fisk.
Mamma var en halvprofesjonell sanger i en periode.
Hun sang på et lokalt TV-program en gang, i begynnelsen var mamma stjernen.
Stjernen ble videreført til Howard, men det var alltid denne periferien
av underholdningsbransjen.
Da Howard var i seksårsalderen dro vi for å se en forestilling.
Det var en barneforestilling med barn på scenen.
Da barna kom ut på scenen og begynte,
dyttet Howard meg i armen og sa: "Mamma, jeg vil gjøre det. Det hadde vært gøy."
Jeg fant ut hvordan,
og introduserte ham for noen og han ble med i CTA,
Children's Theater Association, og det ville være bra for ham
siden han likte å imitere alle karakterene i forestillingen,
i Peter Pan, og han var Kaptein Krok, og hvem enn han ville.
Man sa: "Howard, gjør sånn og sånn", og han gjorde det.
Mange venner spilte piano og brukte
Rodgers og Hammerstein-sangene i lang tid.
Da jeg så Mitzi Green spille Gypsy på Ford's i Baltimore.
Jeg husker ikke hvem som spilte My Fair Lady, men sikkert det vanlige.
Alle i min generasjon vokste nok opp med de samme forestillingene
og ble glad i samme forestillinger samtidig.
Han skrev dikt til alt. Til bursdager, høytider og jubileer.
Så ble dikt til fortellinger.
FOR KVINNER SOM LAUREN BACALL
Fortellingene førte til stykker og sangtekster...
EN MUSIKALSK FABEL I ÉN AKT
...som alltid fortalte en historie.
Jeg pleide å lage musikaler av alt som bevegde seg
da jeg var 14 år. Da jeg gikk på high school
pleide jeg å lage musikk av handlelisten, og det var en slags hobby.
Howard og jeg var de første i familien som gikk på college.
Vi hadde ikke foreldre som sa: "Yale er et bra sted
"å gå hvis du vil spille teater", vi hadde ikke det.
Howard gikk førsteåret på universitet i Boston
og etterpå gikk han på Goddard,
og det gøye på Goddard var at det var det hippeste, sprøeste
colleget noensinne, og de hadde ikke karakterer.
Det var fullstendig bohem.
Han virket lykkelig der, og han drev med mye teater der,
og han ble interessert i eksperimentelt teater, som var mer sært teater.
Mammas historie er,
på et tidspunkt skrev han naken på gulvet
rett foran henne, og det var nok ikke et bra øyeblikk
for noen av dem.
Han tilbragte sommeren på et teaterprogram og han møtte Stuart White.
På den tiden het han Snooze White.
Ironisk nok var Snooze også fra Baltimore, men de...
De kjente ikke hverandre der.
SJEF WPA THEATRE
På et tidspunkt i løpet av sommeren, hadde de blitt et hemmelig par.
Stuart var full av energi, han var som en alv.
Han var en fantastisk skuespiller, men han brant for regissering
og det var det han ønsket å gjøre.
Og de ble forelsket.
Og da det var tid for høyere utdannelse, var Indiana skolen
de begge søkte på, begge fikk stipend
siden de var skuespillere,
og de fikk bo sammen. Ja, skape seg et hjem sammen.
Jeg husker at Howard virket lykkelig der.
Jeg møtte Howard i 1971...
VENN OG KOLLEGA
...ved universitetet i Indiana på teaterskolen.
Jeg var førsteårsstudent og han var med i Indiana Touring Company
som skuespiller.
Jeg tror ikke han så på seg selv som skuespiller,
men han var en utrolig skuespiller, men det var ikke det han ville drive med.
Han ville skrive og regissere.
Han skulle ta mastergrad i dramaturgi, og ville gjøre
sin versjon av "Snedronningen" til masteroppgaven.
Han skulle skrive sangtekstene og han skulle regissere det.
Alle sammen og deres brødre og søstre ønsket å være med
i oppsetningen.
Howard var ekstremt karismatisk og hadde alle slags groupier
hele tiden.
Howard hadde en stor...
DAGLIG LEDER, WPA TEATER
...livlighet.
Og Stuart hadde en slags barnslig overdådighet.
Sammen tiltrakk de
mange mennesker.
Stuart og Howard sammen var noe for seg selv.
De passet bra sammen siden Howard skulle skrive
og Stuart skulle regissere, så de fullførte
universitetet i Indiana sammen og flyttet til New York.
New York på 70-tallet var skremmende og skittent.
Det var fryktelig.
Det var samtidig glamorøst og truende.
Jeg ble ranet et par ganger, men det var mye energi...
LÅTSKRIVER
...det var mye kreativ energi, og man følte det.
Howard var ikke i den eksklusive klubben i teater-scenen.
Han hadde ikke et forhold som mange skuespillere og regissører
som hadde gått på Yale hadde.
Vennene hans, vi var vennene hans fra universitetet i Indiana,
og vi var ingen spesielle.
Da jeg kom til New York, havnet jeg i et prosjekt
som bokforfatter, for da var jeg dramatiker,
og jeg fikk produsert litt da jeg først kom hit.
Små enakterer og sånt.
Da han flyttet til New York...
HOWARDS SØSTER
...tjente han ikke penger, og på et tidspunkt tenkte han:
"Teater kommer ikke til å funke,
"kanskje jeg bør drive med publisering."
Han skrev cover innen publisering fordi han trengte pengene.
Han skulle redigere Mikkes klubbhus-boken,
og han var overlykkelig over å gjøre det, for han hadde sett det
som barn og elsket det og han fikk reise til California,
til Disney for å jobbe med den, og det var favorittprosjektet hans.
Men hjertet hans banket ikke for å være en forlagsredaktør.
Han ville virkelig skrive og regissere.
DAGLIG LEDER, WPA TEATER
Det var så mange unge mennesker som var tiltrukket av kunstformen
og ikke fikk de jobbene de ønsket seg,
så de startet egne organisasjoner.
Howard ringte en dag og sa: "Hva synes du om ideen
"om å starte et teater?" Jeg svarte: "Klart det."
JULI 1977
Det var Stuart som fant det. De var et loft, et slags teaterklasserom.
Det var i andre etasje.
VENN OG KOLLEGA
WPA var et hole-in-the-wall-teater. Det var mørkt, dystert
og det lå over
en veldig ekkel donut-sjappe.
Alle vi kjente sa: "Ikke gjør det."
"Nedre Fifth Avenue er en spøkelsesby, det er ingenting der."
"Folk drar ikke dit. Det er nifst om kvelden. Ikke gjør det."
Så tok en koreansk restaurant over toppetasjen, og de var
åpenbart mer suksessfulle enn de andre som leide der.
De tok en rønne...
HOWARDS SØSTER
...de tok en stor tom plass,
og bygget et teater, de laget en studioscene der.
Det var god sceneplass, og det var plass til bare 99 mennesker.
Tanken var at jeg skulle være administrerende direktør.
Howard and Stuart skulle dele oppgavene til en kunstnerisk leder.
Howard...
...valgte stykker, Stuart regisserte stykker,
og de kunne leke seg med teateret.
KOMPONIST LÅTSKRIVER
Det var et hellig klubbhus. Veldig koselig.
Nesten som et teatralsk kloster eller noe.
BEDRIFTSLEDER
Det var et av de ekstraordinære, magiske stedene
fordi alt var mulig.
Broadway var ikke nødvendigvis det ytterste, det var en ekstraordinær
off-off-Broadway-bevegelse.
Stuart kom til New York, og noe var utløst i Stuart.
Han var involvert i mye oppførsel som en mer voksen person
ikke ble involvert i og han ønsket flere eventyr,
spesielt seksuelt.
Howard ønsket mer familieliv.
Jeg tror han gikk med på det helt til han ikke klarte
å gå med på det.
Noen ganger omtalte ham Howard som "bestemor", for Howard var som
en forelder og Stuart var mer: "Jeg er ute og har det moro.
"Det er New York. Se opp, her kommer jeg."
Jeg hadde en elsker i Stuart, som ikke ville jobbe og ikke gjorde det.
Han var alltid full. Han drakk hele tiden.
Han møtte andre. Vi var nesten 30 år.
Og han hadde aldri jobbet én dag i livet.
Stuart var absolutt selvdestruktiv.
Vi spaserte opp Eighth Avenue en dag og snakket om at vi ble eldre,
og han sa: "Jeg har ingen intensjoner om å bli 39 år."
Howard sa at WPA hadde oppstått
fordi han ønsket å redde forholdet deres.
Og det fungerte ikke.
De gjorde det slutt og det påvirket familien fordi man
måtte velge side, som ved en skilsmisse.
Stuart dro.
Jeg sa alltid ja til Howard og Stuart fordi jeg hadde
stor tro på begge to.
Stuart var ikke så heldig at han fant det utenfor WPA,
og mange sa nei til ham og mente han var en diva.
DAGLIG LEDER, WPA TEATER
Jeg tror for min egen tilværelse, måtte jeg velge Howard,
for ham kunne jeg fortsatt jobbe med.
Det var tydelig at Howard bevegde seg i en retning
som virkelig var betydningsfull, og jeg ville være en del av det.
Jeg gikk fra å ledsage ballettimer...
KOMPONIST
...til å ledsage sangere til å skrive sanger for Sesame street,
og alle strevde for å klare seg.
Det var mye konkurranse mellom forfattere om å få satt opp forestillingene sine
og hvem som bare fikk vanlige muligheter.
Vi møttes gjennom... Det var faktisk Maury Yeston som først ringte meg
og sa: "Alan, jeg kjenner en forfatter som heter Howard Ashman
og han er interessert i å gjøre Gud velsigne Dem, Mr. Rosewater.
Jeg var fan av Vonnegut, men han sa: "Men han vil skrive teksten."
Og jeg sa: "Ok, Jeg kan møte ham." Og fyren som møtte opp på døren min
har hullete bukser og bomberjakke.
Jeg husker det var en brun skinn-bomberjakke
med pelskrage som var trukket opp bak,
så kragen var opp og jeg tror han hadde på en ermeløs skjorte,
han går inn mens han kjederøyker, jeg tror han er ubarbert, liksom:
"Hvem er denne fyren?" Howard hadde faktisk møtt flere andre
komponister, men valgte å jobbe med meg, så begynte vi å jobbe sammen.
Først så jeg på ham som lettpåvirkelig,
vi skal sette oss ned og skrive disse sangene, og...
jeg skal hjelpe ham siden jeg er låtskriver,
og han vet nok ikke noe om det, men jeg skal prøve
å gjøre dette så enkelt som mulig, så jeg kom med forslag,
jeg husker jeg så fingeren hans. Howard hadde en lang...
Pekefinger, og fingeren pekte bare
på teksten, og han sa: "Nei, gjør det sånn."
Jeg sa: "Ok."
VENN OG KOLLEGA
Howard hadde en sterk tanke om, ikke bare hvordan ordene skulle høres ut,
men hvordan musikken skulle høres ut.
Selv om han ikke var komponist
og han ikke spilte noe instrument, hadde han en fantastisk sangstemme.
Han hadde alt i hodet,
jeg tror han fikk Alan til å jobbe hardt for å få det til perfekt.
Jeg hadde vært redd for å skrive tekster, og ble dratt inn med en låtskriver
og komponist som bare forfatter, jeg ble veldig frustrert.
Jeg ble frustrert siden det var ting jeg ville
sangene skulle gjøre... Jeg vet ikke hvorfor jeg ikke bare gjorde det,
jeg var sky når det gjaldt tekstskriving. Så begynte jeg å skrive dem.
Jeg oppdaget at jeg ikke bare var flink,
men at jeg likte tekstskriving bedre enn noe annet i verden.
Jeg synes det er morsommere å skrive sangtekster enn å skrive dialog.
Og der, foran meg, for første gang,
var det en tekst skrevet av Howard foran meg på pianoet
og jeg husker den indre følelsen av hvordan det var
å sitte foran en Howard Ashman-tekst for første gang.
Når Howard og jeg var i rommet, var det ren kreativ energi.
Det var ingen begrensninger.
Det var bare én regel: Ikke forlat rommet uten
en god idé eller en god sang.
Og han presset, han smigret, han ble begeistret,
han kunne synge, han kunne... Jeg var aldri gladere enn når han sa:
"Der har vi den."
FRA NYOPPSETNINGEN AV GUD VELSIGNE DEM, MR. ROSEWATER
Vi hadde øvning, scene for scene, og en dag går døren opp
og jeg hørte noen si:
"Herregud! Kurt Vonnegut er her."
VENN OG KOLLEGA
Alle så nervøst på ham.
Jeg husker han hadde et strengt blikk
mens han hørte og så alt sammen.
Øvelsen var over, eller gjennomgangen var over,
og vi stoppet og han bare reiste seg
med et stort smil, gikk ut av rommet og vi visste at det hadde gått bra.
Han likte det. Han likte oss.
Rosewater fikk veldig gode anmeldelser når det gikk på WPA
og Warner Brothers kom inn som produsent.
Og det flyttet etterhvert til Entermedia-teateret,
men å flytte disse små skattene var ikke alltid en suksess.
Det er ikke lenger en god idé å ta en liten intim historie
og sette den opp med mange rullende kulisser og løpebånd
og tynge det ned med tonnevis av realistisk landskap
og produsere det på Broadway.
Det virker som jo mindre historien er, og dess mer menneskeorientert
og mindre energiorientert den er, jo mer ønsker den et mindre hus.
Spesialiteten hans var å ikke overdrive.
For meg har det alltid vært en god lærdom at det som fungerer
på en liten plass som WOA, der forventningene er beskjedne,
og overraskelsesmomentet er mer til stede
og folket er noen meter unna deg,
og de snakker om ting du kan kjenne deg igjen i,
er en helt annen opplevelse enn å betale dyrt
og sitte i en større sal der du er langt unna
og du føler deg kanskje mer dømmende.
Det var nesten et mareritt.
Produsenten fra Warner Brothers ville på et tidspunkt gi Howard sparken
og det var mye spenning.
Det mislyktes helt, ikke bare forkastet Walter Kerr det, men knuste det
i New York Times.
Da jeg var ferdig med tilpasning av Gud velsigne Dem, Mr. Rosewater,
som hadde vært en succès d'estime
og svært vellykket
off-off-Broadway, men ikke like vellykket kommersielt.
Jeg bestemte at det neste jeg skulle gjøre, skulle være noe
oppsiktsvekkende med en rollebesetning på maks åtte mennesker.
Og med en stor gimmick midt i det,
så folk legger merke til det.
-Jeg er sulten. -Jeg bryr meg ikke om hva du er.
Ser du ikke at jeg er fra meg? Jeg drepte en mann. Jeg er en drapsmann.
Jeg så filmen da jeg var 14 år, og det var nok
etter leggetid, og jeg lå på rommet nede i kjelleren,
og den kom på, og det er...
Det er en fleipete skrekkfilm. Det var en grøsserparodi,
og jeg syntes det var det vittigste
jeg noensinne hadde sett.
Den var en merkelig form for kulturelt fenomen,
for det sies at det var en av de filmene med lavest budsjett noensinne.
Den ble til på to dager på grunn av et veddemål
i 1960 på settet til en annen film.
Planten er veldig moro. Det var planten som fascinerte meg.
Ingen, som jeg vet om, har laget en monsterfilm for scenen.
Vi har hatt skrekkstykker for scenen, men ikke
et ekte monsterdrama for scenen.
Jeg husker at vi bare satt der, og han sier:
"Det skal bli mitt neste prosjekt."
Vi bare så på ham og sa: "Du er gal. Det er fryktelig.
"Det er en teit, dum film. Ikke gjør det."
Han er så morsom,
for han hørte selvsagt ikke på noen.
Ga blaffen i vår mening, og bare sa: "Jo. Jeg tror dette er den.
"Dette er den rette."
Det første man må gjøre,
med enhver tilpasning, er å få historien sammenhengende.
Musikaler trenger en enkel, direkte og overbevisende fortellerstruktur,
siden man ikke snakker mye.
Handlingen til filmen Little Shop of Horrors
faller sammen i den andre halvdelen og det er morsomt og en fin vri
når du er både 12 år og 30 år,
du kjeder deg etter 30 minutter, med mindre du er stein og går på college.
Herregud! Ikke stans nå.
Når du tilpasser, tar du... Tilpasning er som å lese
og snakke med en venn om det du leste.
Tilpasning er å si: "Dette er det som slo meg om det jeg så,
"om det jeg leste, om den historien som appellerer til meg."
Den prosessen der du kommuniserer erfaringen din til en annen,
det er det tilpasning er.
Jeg så filmen som kul, morsom og smart...
...og vil du skal ha samme opplevelse som jeg hadde da jeg så den,
så jeg forandrer den, og det er regissering, bokskriving og lyrikk,
det er konseptuelt, og for meg er det det samme.
Howard forandret livet mitt permanent når det gjelder å skrive låter...
KOMPONIST
...på grunn av hans skrivestil.
Han ønsket å være så nær den stilen som mulig.
Han begynte på en veldig prangende
og merkelig måte, som i en original Corman-film, og så
forkastet vi den, men fortsatte da Howards sa:
"Ideen er at dette blir den dystre versjonen av Grease."
Det bør være doo-wop rock and roll og Phil Spector jentegruppe-rock and roll.
PRODUSENT
Det ga så mye mening og brikkene falt på plass.
Sånn det ble til. Jeg hadde mitt eget teater, WPA.
Agenten min sa at det var bra jeg gjorde det, for ingen ville produsere
en slik vanvittig idé.
Hun så filmen og sa jeg var sprø.
Hun hørte førsteutkastet og likte det,
men jeg ville aldri få det produsert.
Vi produserte det selv ved WPA og det var mer eller mindre
en umiddelbar suksess.
Aldri før før på den amerikanske scenen
har du sett slik dramatikk...
Man treffer aldri snille gutter når man bor i slummen, Mr. Mushnik.
...spenning...
...spreng innvollene deres utover gulvet.
...og romantikk.
Plutselig Seymour
Den gir frysninger, en pirrende følelse, det er en musikal,
det er Little Shop of Horrors.
Her er Howard Ashman, han er forfatter, låtskriver og regissør
av Little Shop of Horrors som spilles på The Orpheum Theatre.
-Stemmer. -Det er et morsomt stykke.
Det ble navngitt av Outer Critics Circle og fikk også Drama Desk Award
for fremragende tekst for the Little Shop of Horrors.
-Ja, og Drama Critics' Circle. -Det må føles bra...
-Hva sa du? -Og Drama Critics' Circle,
-det er kjernen. -Gratulerer, det er nok fantastisk
å skape noe sånt.
Du er en pioner, som han sa.
-Snilt sagt av ham. -Ja.
-Det er sant. -Det er snilt sagt.
Føler meg som bestefar.
Jeg vil vite hvorfor han sa at du er en pioner?
Hva gjorde du som ingen har gjort like bra eller enkelt?
Personlig har jeg ikke gjort noe, men jeg... Som jeg sa til Jerry,
Godspell banet vei for oss.
Det er en historie i New York om off-Broadway-musikaler
og det går nok tilbake til Tolvskillingsoperaen på Theater de Lys
på midten av 50-tallet.
Vi har Dames at Sea, jeg prøvde å skrive skrekkversjonen
av Dames at Sea da jeg skrev Little Shop. Jeg formet meg selv etter en veldig...
Jeg vet ikke, en veldig
-konsist type... -En form.
En slags type og sjanger.
Little Shop of Horrors er veldig bevisst
en konvensjonell amerikansk musikalsk komedie.
Den parodierer amerikansk musikalsk komedie.
Den andre akten er da en av jentene sitter på søppelkassen
og synger om hva hun ønsker, som Eliza Doolittle gjorde
og Fiona Mc... Hva hun nå heter i Brigadoon.
Kvinner har gjort det i musikaler i årevis.
Forskjellen er at jenta vår, Audrey, synger
om en brødrister, et rekkehus og en avfallskvern
i stedet for et luftslott et sted.
Det føltes som du så noe
som disse veldig talentfulle menneskene
hadde skapt i en garasjen et sted, og de har fått disse flinke skuespillerne
og de flotte settene og kostymene og de får til
et utrolig profesjonell forestilling i dette hølet.
Howard var tydelig da vi lagde Little Shop of Horrors
at det måtte være off-Broadway.
DAGLIG LEDER, WPA TEATER
Det var mye energi som tilsa at: "hvis forestillingen
"blir stor, må den være på Broadway."
Men så kom det magiske øyeblikket da Roger Corman sa...
FILMREGISSØR
..."Dette er perfekt. Du går ut av teateret og du er
"i slummen."
Vi fikk tilbud fra rundt 30 produsenter i New York og valgte
Shubert organization, David Geffen og Cameron Mackintosh
fra London som et slags konsern, og de flyttet det fra WPA
til Orpheum der det har vært, bank i bordet, siden da.
Den neste filmen er Little Shop of Horrors,
en som har klart det mange filmer har prøvd på
i lang tid, å fange noe av den samme magien
som The Rocky Horror Picture Show, som er en vedvarende
kult-hit, og denne filmen kan være den neste store kultfilmen.
Mat meg, Krelborn. Mat meg nå.
Det var en suksess som film, og hvorfor var den suksessfull?
Det har nok noe å gjøre med at bruken av musikk
i stykket ikke er rett, den er ikke høytidelig,
i motsetning til West Side Story- tilnærmingen der alt er seriøst,
og vi skal late som de ikke synger.
Her jobber vi alltid med satire,
og det er nok enklere
for folk å akseptere, A, og B, musikken er pop,
og de er generøse mot det, de aksepterer den på en måte
de ikke gjør med den mer operetteaktige stilen som de fleste
av musikkteatrene våre er skrevet i, så jeg er nok veldig heldig.
Jeg ble født i Cincinnati i Ohio,
og jeg ble adoptert da jeg var tre måneder.
Vi vokste opp i Cincinnati, jeg gikk på katolske skoler
og klarte å bli utvist fra Jesuit high school da jeg gikk tredjeåret
og da dro jeg til Ohio State i Columbus.
Jeg visste med en gang at jeg ville drive med arkitektur.
I slutten av desember i 1979 avsluttet jeg skolegangen
og jeg besøkte onkelen min i New York,
og jeg tok med portfolioen og CV-en, og dro innom noen kontorer
han hadde jobbet med, og jeg fikk et jobbtilbud fra et av dem.
I januar i 1980 flyttet jeg inn i en ettromsleilighet
på West 34th Street, og der begynte mine eventyr i New York.
Det var nok en lørdag kveld i en bar i Village
og jeg tror at Howard hadde sett Little Shop den kvelden
og blikkene våre møttes og vi begynte å snakke
og vi passet godt sammen.
Et par dager senere ringte han og ba meg ut på en date,
og jeg svarte: "Gjerne det."
Han sa: "Har du vært på Grammy-utdelingen?"
Han sa: "Albumet mitt er nominert
"og jeg lurer på om du vil bli med."
Det ble seriøst mellom oss ganske fort.
Vi hadde en del penger fra Little Shop, så han sa:
"Jeg vil leie et sted i sommer og la oss se
"på noen steder", så vi gjorde det, og før Memorial Day
lekte vi familie sammen i East Hampton.
VENN OG KOLLEGA
Bill var Howards anker. Han var livspartneren
han alltid så for seg å ha, for han ønsket en
som var ekte, lojal og stabil.
Forpliktelsen overfor hverandre oppstod naturlig.
Vi satte oss aldri ned og sa: "La oss skape et liv
"sammen, la oss..." Jeg tror den virkelige forpliktelsen kom da han sa:
"La oss bygge et hus sammen."
Jeg tror at huset var et symbol på forholdet deres,
Howards tro på Bill, Howards lojalitet mot Bill, som sa:
"Her er den unge arkitekten og jeg vil gjerne se ham
"skape noe fantastisk
"og vi skal bo der og det blir fantastisk."
Etter to år sammen visste vi godt at vi var forpliktet
til hverandre og at vi var i et ekte forhold,
et ekteskapelig forhold.
Helsemyndighetene anser det som en epidemi selv om du sjelden hører
noe. I begynnelsen så det ut til å ramme bare én del av befolkningen.
Barry Peterson sier det er ikke lenger tilfelle.
Bobby Campbell kjemper for livet, en av en raskt voksende gruppe
hvis kamp har fascinert og skremt moderne medisin.
Det er 20 prosent sjanse for at offeret dør innen sykdommens
første år.
Sykdommen ble først oppdaget i det homofile miljøet som har spredt seg.
Sykdomseksperter kaller det nå en nasjonal epidemi.
Den har krevd flere liv, ofre krevd enn...
...toksisk sjokk og legionella til sammen,
men likevel kjenner ikke folk til denne krefttypen.
-Hvorfor? -Jeg tror
det er fordi homofile får den.
HOWARDS SØSTER
Jeg husker Howard ringte og sa: "Har du hørt om...
"...hørt om kreften homofile får?"
Stuart har den.
Da Stuart var syk snakket jeg og Nancy med ham på telefonen
og vi hadde ikke snakket med ham på årevis, for da de slo opp
var vi på Howards side, og vi var veldig sinte
på ham, men vi ringte ham, vi tok igjen litt
og vi sa... Han bodde i Connecticut og vi sa at vi ville
besøke ham, men han ville vente til han følte seg bedre,
han ville ikke ha besøk da.
Stuart ble syk før vi engang
hadde et navn på sykdommen.
Alle trodde han skulle bli frisk...
...men det ble han ikke.
Det påvirket alle sammen...
VENN OG KOLLEGA
...og spesielt Howard,
for de vokste opp sammen som unge menn og...
...de hadde et... stormende, lidenskapelig
og kunstnerisk forhold som var så viktig
for begges utvikling.
Da Howard innså at han kom til å dø,
det at de hadde en dyp kjærlighet, ble viktigere
enn at de hadde et emosjonelt brudd. Han besøkte ham hele tiden.
Howard mistet også en nær venn som het David Evans.
David døde av AIDS, så på denne tiden
tok Howard farvel med mange mennesker.
Han ville gjøre noe kreativt som uttrykte sinnstilstanden...
...som han ikke klarte å uttrykke på andre måter.
Sheridan Square var hjertet til den homoseksuelle kulturen i New York
og jeg tror han ønsket å omtale stedet som et samfunn
i sorg og tap.
Og hvis noe godt oppstår av ingenting Da vil føniksen stige opp
I øynene som er redde, men mildere I kveld
På Sheridan Square
Det var vondt fordi alle hadde
venner og elskere som ble syke og døde
og det var utrolig skremmende fordi man visste aldri
når det ble din tur.
Den mest populære tilskuersporten i USA er ikke Superbowl,
de olympiske leker eller World Series.
Det er skjønnhetskonkurransen.
Den neste forestillingen Howard ville gripe an
etter Little Shop of Horrors,
var en musikal basert på filmen Smile.
Stykket synger, det er en musikal. Det ber om å bli en musikal.
KOMPONIST LÅTSKRIVER
Gjør vi det ikke rett, har vi gjort feil.
De med en karriere som min får ikke gjøre dette ofte,
og det er en gave å få love til det.
Det dukker opp en prøvespilling for Smile og...
SKUESPILLERINNE
...det er en flott, ny forestilling. Howard Ashman, Marvin Hamlisch.
Jeg tenker: "Herregud! Tuller du?"
For den første LP-en jeg kjøpte var A Chorus Line,
og Little Shop var en annen
som du... visste alt om, så jeg tenkte:
"Dette blir utrolig."
"DISNEYLAND" FRA SMILE
Jeg hadde seks tilbakekallinger. så jeg dro og
Marvin spiste sin corned beef-pastrami, en stor,
fullstappet New York-sandwich, at når du tar en bit,
så faller alt ut, men Howard var alltid så snill
og oppmerksom, han satt på kanten av stolen og tok
notater og du så at han hadde et oppdrag.
Han kjempet for en skuespiller som kunne synge, ikke en sanger som kunne spille,
virkelig, og det var da jeg tenkte: "Jeg må jobbe med ham
"fordi han forstår skuespillere."
FRA SMIL
For Howard var det en oppfyllelse av en drøm og hans lidenskap.
VENN OG KOLLEGA
Og dette var en mulighet til å jobbe med de fremste skuespillerne,
å jobbe med en av Marvins kaliber. Dette var hans vei til Broadway.
Jeg syns det går bra.
Alt i alt så går det bra.
Etter min mening er vi presis
der vi må være nå og hva vi må gjøre.
Vi vet nøyaktig hva vi skal fra nå og til 11. desember.
Den 11. desember, bakgrunnsdansernes prøvespilling.
Alle er her, inkludert
plateselskapmagnat og produsent, David Geffen,
og representanter fra Shubert Organization,
Broadways mektigste produsenter.
Spørsmålet er: "Skaffer de resten av pengene,
"eller går teppet ned for Smile?"
Svaret? Det var nesten en katastrofe.
Da gruppen var ferdig, var det veldig bra
i dette lille, avgrensede rommet, men tanken på å ta det videre
og sette det opp på Broadway kom til å bli dyrt,
en stor produksjon, og jeg tror produsentene ble nervøse.
Shubert og Geffen sa nei.
HOWARDS SØSTER
og Howard tok det ikke særlig bra,
han var ikke vant til å få nei,
og det sjokkerte ham.
Jeg vet ikke hva som skremte David
og Shubert Organization. De sa ikke hvorfor,
men det såret ham.
Han følte nok at det var illojalt. Han forsto det var mye
penger som kunne gå tapt,
men likevel følte han nok at det var illojalt.
Howard skulle holde ut, uansett hva.
Marvin og han klarte endelig å få med seg andre produsenter,
skaffet pengene de trengte og fortsatte produksjonen.
Man kunne se at det nye presset...
SKUESPILLERINNE
...påvirket Marvin og Howard,
og de kranglet mer.
De passet aldri sammen slik at skriveprosessen ble enkel.
Frem til nå føltes de riktig.
ARBEIDSØKT
-La meg fortelle noe. -Få høre.
-Helt oppriktig. -Ja?
-Det er vel ikke melodien? -Problemet med "Winners All"...
-Ja. -Problemet med dette refrenget...
De sier at noen må tape Men vi vil ikke tape
Hvis jeg synger det, er det så grammatisk selvmotsigende å si:
"Noen vinner, noen taper, men vi er alle vinnere."
Det gir ingen mening. Det gjør meg gal.
Marvin var stjernen.
Howard hadde ikke Tony, Pulitzer eller Oscarer
slik som Marvin, så han kunne egentlig ikke avgjøre noe.
-Er det en hit? -Hvem vet?
MANDAG, 24. NOVEMBER 1986
PREMIERE
Premieren i New York... Publikum elsket det.
Vi elsket det.
HOWARDS SØSTER
Etter forestillingen dro vi til
New York Times-bygget for å vente på avisen.
Den andre som var med dit var Marvin Hamlisch,
og vi trengte ikke å se i avisen for vi sto der
og så uttrykket i ansiktet til Marvin, og alle bare visste det.
Jeg tror aldri jeg så Marvin igjen.
SKUESPILLERINNE
Han trakk seg tilbake og forsvant.
Og det var det.
Howard visste at det trolig var slutten.
Han var forbannet.
Han var veldig sint på New York teater-samfunnet.
Veldig sint.
FRA SMILE
Jeg tror aldri jeg så noe stoppe ham.
VENN OG KOLLEGA
Jeg tror aldri jeg hadde sett noe...
...ta fra ham gnisten, og dette gjorde absolutt det.
Det var virkelig nedbrytende.
Jeg tror kanskje han skammet seg og han trengte å komme seg bort
og reise bort og ikke treffe noen, og det er nok derfor
Jeffrey møtte ham på det riktige tidspunktet.
Jeffrey Katzenberg var sjefen for Walt Disney Studios...
PRODUSENT SKJØNNHETEN OG UDYRET
...og han hadde prøvd å få Howard til LA.
"Kjære Howard, jeg er glad vi fikk sjansen til å møtes.
"Muligheten for at du og Disney kan samarbeide
"om noen prosjekter er spennende for alle.
"Kombinasjonen av Howard Ashmans talent
"og Walt Disney-navnet er en potensiell home run.
"Med vennlig hilsen, Jeffrey."
David Geffen, som var en av mine beste venner da...
TIDLIGERE SJEF FOR DISNEY STUDIO
...og egentlig en mentor for meg, han sa: "Du må
"møte Howard Ashman", og det var sånn jeg
først møtte Howard.
Jeg glemmer det aldri, vi hadde Seder hjemme hos Howard, det var jødisk påske.
Og Jeffrey ringer midt under Sederen, nesten som Elias.
Når man venter på Elias, så ringer Jeffrey,
og jeg vet ikke hvorfor, men Howard tar jo telefonen
og svarer midt under Sederen fordi det er Jeffrey.
Jeffrey maser på ham: "Når kommer du?
"Når skal du signere? Når kommer du? Kom igjen!"
Walt Disney Studios i Burbank, California...
PRODUSENT, SKJØNNHETEN OG UDYRET
...var kilden til god animasjon i flere tiår.
Men i 1980-årene ble den arven stadig mindre.
Og animasjonsavdelingen ble flyttet til et lager
i Glendale i California.
Enda et vakkert sted de har plassert oss.
ANIMATØR
La oss se hvem som er her.
Howard kommer til LA, og jeg tror nok
at han tror han skal til en fin campus
og være der med de syv dvergene og
det ikoniske stedet hvor Walt Disney lagde filmene sine.
Men i stedet var Disney animation flyttet
fem kilometer unna til et industriområde,
og plutselig er Howard i en husvogn.
"Seriøst? Dette er Walt Disney company."
VENN OG KOLLEGA
Jeg husker at jeg tenkte og sa: "Vi er i en husvogn på en parkeringsplass
"ved siden av en bowlingbane?"
Da Howard først kom til LA, hadde han mange møter
med realfilm-regissører og -produsenter.
Noe av det første han gjorde, var å skrive et manus med Tina Turner
om livshistorien hennes, kalt Jeg, Tina.
Men han følte seg aldri knyttet til realfilm-bransjen,
og i Hollywood, som på Broadway, følte han seg alltid litt utenfor.
Så kommer han til animasjon der alle de folkene
som liker tegneserier er, og de går med undertøyet på hodet
og jeg tror det var noe Howard likte.
Skummelt, ikke sant?
Jeg har bakgrunn fra musikkteater, og det er interessant fordi jeg tror...
TEAMMØTE FOR DEN LILLE HAVFRUEN
...det er en sterk forbindelse og applikasjon mellom de to mediene.
Da jeg fikk muligheten til å jobbe fast for Disney,
dro jeg etter... Jeg sa: "Hva med animasjon?
"Hva med å jobbe i den avdelingen?" Det var det jeg virkelig ønsket.
Det er noe med karakterene i Disney-eventyrene,
som går helt tilbake til Snøhvit og så Pinocchio.
Jeg vokste opp med Pinocchio og Peter Pan og tanken
på å gjøre noe sånt, man har alle bibliotekbøkene
på hyllen, det er Snøhvit, Tornerose,
Askepott, Peter Pan, Pinocchio
og det å prøve å lage noe som passer på hyllen
sammen med dem, det er...
Det er vanskelig,
men en bra ting å prøve på.
Det er flott fordi animasjon
er nesten et sted hvor du kan bruke andre ferdigheter
og arbeidsmetoder.
Animasjon kan være en av de siste, kanskje det siste fantastiske stedet
å gjøre Broadway-musikaler på. Det er en helt annen verden.
Jeffrey sa: "Hvem vil du jobbe med?"
Han sa: "Jeg tar med Alan, jeg vil jobbe med Alan."
KOMPONIST
Min første tur til LA var så spennende. Det var palmer,
og Sunset Boulevard, en spennende tid.
Da vi kom for å jobbe med animasjon, var det en overraskende
smal sak på den tiden.
Jeg møtte først Peter Schneider,
som jeg hadde kjent som bedriftslederen
på Little Shop of Horrors, og Peter var visedirektøren
med ansvar for animasjon.
Og John og Ron, førsteinntrykket av dem var...
REGISSØR DEN LILLE HAVFRUEN
..."Herregud, typisk middelklasse-amerikanere."
REGISSØR DEN LILLE HAVFRUEN
De var så kjedelige.
Etter Howard leste bearbeidingen fikk han en idé.
Det var en karakter i det originale manuset,
det var en krabbe,
Howard sa: "Kan han ikke være jamaicaner?"
Vår første reaksjon var: "Jamaicaner?" Det var en helt annen vri
enn det vi tenkte.
Howard ble tidlig involvert i prosjektet, og vi dro til New York,
møtte Howard... Og basert på teksten,
før et manus var skrevet, skrev han passende låter,
men jeg tror han hadde skrevet alle låtene
fem minutter etter han fikk teksten, men han sa: "La oss si man hadde en sang
som het 'Det er min drøm', la oss si at den heter det,
og han og Alan, vi var i Howards leilighet i Greenwich Village,
og Alan spilte på pianoet og Howard sang,
og det hørtes bra ut.
Howard satte seg ned, og ved å bruke Den lille havfruen,
lærte han oss å fortelle en historie med sang.
Jeg var interessert, for min egen skyld, i å prøve å gi
mer tydelig informasjon, men at den fortsatt føltes som en ballade.
Det er drømmen hennes. Man går ikke glipp handlingen i filmen.
Det er hovedtemaet i filmen. Ved at hun synger den,
blir poenget innprentet. Hun skulle ønske hun var et menneske.
På slutten blir hun menneske og lever lykkelig.
Det er det hun ønsker.
Hva sa han?
ANIMATØR
Hovedpersonen må ha et behov. De må ha et sterkt behov
og en sang for det, du sier bare: "Ok." Uten å ha peiling på sånt
før Howard dukket opp.
Man skulle tro at vi visste det.
Man kunne komme til ham med kreative problemer,
og hittil...
TIDLIGERE MUSIKKDIREKTØR I DISNEY
...er han nok den eneste jeg har møtt som
så og si alltid, hvis jeg spurte ham om noe jeg lurte på,
hadde en mening, den var konsist og sannsynligvis rett.
Jeg designet Ursula. I manuset var hun beskrevet...
DESIGNER, DEN LILLE HAVFRUEN
...som Joan Collins-aktig, så alle designene var en tynn,
kvinne med høye kinnbein, og med svart hår.
Hun var en slags punk-eksosrype.
MANUSFORFATTER DEN LILLE HAVFRUEN
Hun var veldig sprø.
Jeg laget et design basert på Divine.
FRA JOHN WATERS' FEMALE TROUBLE
Det designet ble vist sammen med mange andre design,
og den dagen Howard Ashman kom for å se på designene,
fokuserte han på det.
Pat Carroll er fantastisk, men du har ikke hørt heksens nummer
før du har hørt Howard, eller Audrey 2, for den saks skyld.
-Han er... -Og du bør ikke det.
"STAKKARS NEDBRUTTE SJELER"
Alle ville heller skrive for Kaptein Krok enn for Peter Pan.
De er morsommere, jeg vet ikke hvorfor. Ursula er ekstra morsom skurk,
ikke bare fordi hun ser ut som en blekksprut, du har den fine bevegelsen
med underkroppen hennes, men hun er også veldig sofistikert.
Hun er mye mer verbal, og som låtskriver var det morsomt,
for jeg kunne lage flere rim, ordspill og mer sofistikert
humor med henne.
Jeg ser på sangen hennes som et humorinnslag,
først og fremst, og et rolleinnslag, og for det tredje, snakke om ting
som driver handlingen fremover.
I begynnelsen av sangen vet ikke Ariel hvem Ursula er,
og på slutten av sangen, er hun menneske.
Mye forandrer seg på de tre minuttene.
God kveld, det er en glede å ønske velkommen til 92nd Street Y...
KULTUR OG SAMFUNNSHUS
...for premieren til serien vår: "Plays Into Film."
Denne serien oppsto da et kreativt arbeid som ble skapt
i et medium ble overført til et annet medium.
3. MARS 1988
Det er en glede å ha Mr. Menken og Mr. Ashman her i kveld.
Hjelp meg å ønske dem velkommen.
Jeg vil først uttrykke min glede over at jeg får intervjue Howard Ashman
og Alan Menken i kveld, og at de kunne komme hit
for å snakke om erfaringen med Little Shop of Horrors.
Et tema jeg tror det blir interessant å snakke om i kveld,
er musikalenes verden, som er i ferd med å ha sin
renessanse i Hollywood.
Tror du ikke det er en helt annen prosess å lage en film
av en musikal, enn å lage en film av et stykke?
-Vil du si noe om det? -Ja, det er en øvelse i dumskap.
Det er sant. Jeg vet ikke hvorfor folk tror at filmmusikaler fungerer,
for jeg tror de gjorde det under depresjonen,
og kanskje på deler av 40-tallet og tidlig på 50-tallet, men jeg tror
det er vanskelig, bare naturen til det mediet
og når folk begynner å synge, er det ganske teit på teateret,
og enda teitere når du tar bilde av det og...
Kan du si noe om det? Endringene som skjer
fra scenen og det som skjer på film, og her...
-var noen av endringene dramatiske. -Veldig dramatiske.
-Kan du si noe om det? -Ja, filmer blir testet i markedet
og filmer er tannkrem, det vil kanskje overraske deg,
og i løpet av forhåndsvisningen til denne filmen,
og når man leser kortene
som folk skriver etter å ha sett på,
det var... Jeg leste dem. Jeg så kortene som kom tilbake.
Disse 15- til 17-åringene som hadde blitt samlet
for å avgjøre hva USA skulle se det året,
og de skrev: "Hvorfor synger de?"
Og... legg til en parantes.
Jeg føler meg heldig siden vi
var i den filmdelen der musikaler kunne fungere,
-og det er innen animasjon på Disney. -Det ser ut som det kan være
en del av verden der i animasjon hvor Broadway-ferdigheter kan brukes.
Det kan nok være en hel...
Howard hadde vært hos legen...
...noen dager før dette arrangementet på 92nd Street Y.
Før det, sikkert de siste ukene,
hadde Howard lagt merke til hvite prikker i halsen
og på tungen, og begge visste at det var trøske,
noe som oppstår hos folk med svekket immunforsvar.
Legen ville teste ham for HIV, og Howard sa: "Nei,
"jeg nekter, for jeg kan miste forsikringen min
"hvis jeg får det i journalen", så legen sa:
"Vi sjekker T-celletallet."
Hva tror du fremtiden til den amerikanske initierte musikalen er?
Jeg vet virkelig ikke... Alle er deprimerte. Jeg vet ikke.
Han ringte med prøvesvarene på T-celletallet den ettermiddagen
arrangementet på 92nd Street Y var, og de var så lave
at det var åpenbart at han hadde HIV.
Begge ble sjokkerte, knust, og jeg sa:
"Du kan ikke dra på foredraget i kveld. Dette er åpenbart..."
Jeg skalv.
Han sa: "Jeg går, og det er ingen grunn til å ikke gjøre det",
så begge tok taxi til 92nd Street Y.
Howard, har du planlagt et teaterprosjekt?
Nei, egentlig ikke. Kanskje, hvis jeg tar mot til meg,
men ikke for øyeblikket. Jeg tar det litt rolig.
Takk for at du kom i kveld og vi ser deg neste uke.
-Når jeg blir glad, pleier jeg... -Glad.
OPPTAK - DEN LILLE HAVFRUEN
-Kanskje jeg skal trekke meg unna. -Ja, litt.
Jeg fikk følelsen av at Howard var trist fordi Smile fikk en så brå
og forferdelig slutt, at han lot meg prøvespille.
Jeg husker jeg var veldig nervøs de første dagene.
Han var så perfeksjonistisk om en monolog som
ble foreslått, som er det "Det er min drøm" er.
Jeg kom til poenget etter 25 eller 30 ganger.
Jeg sa: "Howard, kan du bare gi meg replikken?"
"Om jeg bare kan etterligne deg."
På egne ben.
Gjør det.
På egne ben Å krysse grenser mot ukjente mål...
Du brukte mer stemme enn det...
-Ja. -...under opptak, ikke sant?
-Mye mer. -Mye mer.
Vi beholder det...
Jeg tror diagnosen.. Alt endret seg selvsagt.
Men jeg tror jobben holdt ham oppe
og lot ham tro, og nesten fikk ham
til å fortsette og til å leve.
Forresten så var fremførelsen fantastisk.
-Jeg forstår. -Forresten.
-Gjør det mer intimt. -Ja.
Å stå på scenen på Lunt-Fontanne Theater
og synge for 1500 mennesker.
Der oppe fins det visst et land
Der man kan gå i sol på en strand
Der man er fri, det kunne bli Mer enn en drøm
Vi ønsket å lage sanger som fortalte historien,
sanger som kunne føre historien fremover og presse
handlingen fremover og føre ting fremover, så det er ikke
bare for å stoppe og synge en sang. Man kommer til et poeng
der krabben må overbevise havfruen om å ikke gå over vann
og endre livet, så han må synge "Her må du bli", og hun må synge
"Det er min drøm", for hun vil så gjerne opp på land,
og "Kyss av deg" er et bra eksempel, for hvis hun ikke...
Hvis prinsen ikke kysser havfruen, vil verdens verste ting
skjer, hun mister ham og hele...
Jeg vil ikke avsløre alt.
Men det er en spent situasjon, og det er da sangen kommer
og driver handlingen fremover.
-Bra. -Du får ikke et bedre opptak.
Det er bra.
-Er dere fornøyde? -Ja, vi er...
Greit.
Jeg husker da "Det er min drøm" var blitt animert...
ANIMATØR
og Jeffrey satt i kinosalen, og han sa:
"Vi må fjerne den sangen, den er kjedelig."
TIDLIGERE MUSIKKANSVARLIG
Det var naturlig at når man kom til en rolig sang uten mye billedspråk,
gjett hva? Spesielt barn begynner å vri seg,
og vi var alle trente vri-detektorer.
Jeg sa: "Dere må vurdere...
TIDLIGERE SJEF FOR DISNEY STUDIO
"...å fjerne sangen fra filmen", og
Howard Ashman sa: "Over mitt lik",
"Jeg kveler deg".
KOMPONIST
Jeg tror Howard elsket prossessen og hatet når folk blandet seg
når han hadde kontroll.
VENN OG KOLLEGA
Da vi jobbet på Den lille havfruen, gikk jeg en dag til kopimaskinen,
løftet på lokket og fant et notat, jeg tok det og sa:
"Jeg må gi det til den som la igjen notatet sitt her",
og da jeg leste det, handlet det om at Howard brukte for mye tid
og ba om at ting måtte gjøres på nytt og at han kostet studioet tid og penger
og at han kanskje måtte få sparken.
Howard var smart og sa: "Disse filmene har
"slike sanger."
Alle filmene hadde en versjon,
enten det var "Ønskestjernen" eller hvilket eksempel du velger.
Det kan være midlertidig
vanskelig å få til å funke, men man må ha sangen.
Man må ha med de fortrolige øyeblikkene.
Jeg vil ikke sammenligne ham med Walt, men...
TIDLIGERE VISEFORMAN FOR DISNEY
...han hadde den innflytelsen på alle.
Det var en bemerkelsesverdig innflytelse.
Hvis Howard sa det, så var det evangeliet.
Vi hadde mange kamper om den, men han hadde jo rett,
og den ble ikke bare i filmen, men det er et av de mest minneverdige øyeblikkene
i filmen.
Han dro til Disney-kontoret, gjorde det han måtte gjøre den dagen
så kom han hjem og var koblet til
det intravenøse utstyret som ga ham væsker og medisin.
Vi gjorde om stua
til et sykehusrom for ham.
Til å begynne med var det enkelt å skjule...
...fordi han virket frisk.
I et par år fungerte han ganske bra
og det var en mer gradvis greie.
Det slo meg aldri at han hadde AIDS.
TIDLIGERE PRESIDENT, DISNEY ANIMASJON
Men det var visse dager
hvor Nancy Parent måtte få ham opp fra sofaen
og lappe ham sammen og sende ham på jobb.
Da vi fikk nyheten om Howards helse,
stoppet alt opp. Jobben hans hos Disney,
huset, hva skal vi gjøre nå som vi vet dette?
Vi ble enige om å fortsette prosjektet og vi leide et hus
nær byggeplassen til huset vårt.
Vi bodde i Beacon, som var i nærheten.
Det var mye å ta seg av, og det verste
var at det måtte være hemmelig, og alt pågikk
og vi måtte vente i det lengste med å si noe.
Man får lyst til å forsvinne, man vil gjemme seg,
og slippe å forklare, det var litt av grunnen til å forlate New York.
Hvis vi jobbet i studioet...
KOMPONIST
...jeg husker ikke hvilken sang, men om han ikke fikk det han ville,
ble han frustrert.
Han ville spille inn en versjon av sangen, og hadde en Walkman Pro.
Walkman Pro var det beste av det beste innen Walkman på den tiden.
Han hadde en liten mikrofon som han puttet i,
og mikrofonen var nok ikke særlig dyr, men den var...
Mikrofonen hadde dårlig kontakt, den var ustabil
og de fleste ville si: "Skaff en annen mikrofon."
Howard slengte Walkman Proen i veggen.
Han sa: "Ikke gå nær den, ikke rør den."
På den tiden tenkte jeg: "Er det meg? Er jeg så...
"Så udugelig som komponist at han er så frustrert eller..."
Jeg sa: "Unnskyld meg, jeg må bare gjøre noe",
og jeg forlot rommet og bare gråt. Jeg bare...
Det var så vanskelig.
Og jeg antar...
TIDLIGERE PRESIDENT, DISNEY ANIMASJON
...at det var fordi han visste han var syk.
Noe vi ikke visste.
Men frustrasjonen over å være syk og vite at livet
sikkert ble forkortet og du har ingen tid igjen,
at jeg ikke fikk gjort det, jeg har ikke tid
til å gjøre det skikkelig, og idiotene står i veien.
Hvordan får jeg det gjort? Ikke stå i veien.
Mens vi jobbet med Havfruen, jobbet vi også med Aladdin,
KOMPONIST
...det var så spennende.
HOWARD SOM ALADDIN
Ideen med Aladdin var et vink til Hope/Crosby-filmene.
Skulle ønske jeg hadde en drink.
Et vink til Fleischer Cartoons. Det var stilfullt og vennlig.
Og "En venn som meg", som var ren
Fats Waller-galskap.
Det var tydelig at Howard elsket Aladdin...
PRODUSENT, SKJØNNHETEN OG UDYRET
...og det ga mening fordi han spilte Aladdin på scenen
i Baltimore da han var barn.
Men mens han jobber med Havfruen, kommer han inn med
tretti sider bearbeiding og en håndfull sanger
som er klare til bruk, og de var ikke
halvgjorte, de var komplekse,
historiefortellende sanger gjort med en dyktighet bare Howard og Alan
klarer, og det forbløffet alle.
Vår jobb som låtskrivere...
Jeg kan begynne med...
...starter ikke bare med den første noten.
Den starter med både rytmen...
-Dialog. -...og handlingen til
-det som er forut for sangen. -Dialog.
-Det som er innen sangen. -Mer dialog.
-Hva skjer etterpå? -Dialog.
På det tidspunktet sangen slutter.
"ARABISK NATT"
Alle de små valgene, var valg Howard var en mester til
å oppdage og klare å kontrollere for å få dem på plass.
De første tre, fire sangene, "En venn som meg", "Prins Ali"...
TIDLIGERE MUSIKKANSVARLIG
...de blir ikke skrevet av noen andre.
Det Howard tryllet frem med pennen var...
Rent lyrisk var det utrolig.
Prins Ali! Kom og stem i! Ali Ababwa
"PRINS ALI"
Storartet, helt vidunderlig!
Mange regner nok med at når du er Disney,
er det enkelt å fortelle en historie.
Det kommer automatisk, så er man ferdig.
Men det er ikke sant, for Disney er bare mennesker,
og mennesker sitter der med penn og papir ved et skrivebord
og prøver å få ting underholdende og gøy og føle empati
og følelse for karakterene.
FORTELLINGSMØTE - ALADDIN
Ofte fungerer det ikke
og alt faller sammen.
Det gjelder å forstå...
...grunnlaget til Aladdins karakter, og det gjør vi ikke ennå.
TIDLIGERE DISNEY-SJEF
Vi hadde vist filmen for Jeffrey og vi dro til Don Ernsts kontor.
PRODUSENT
Don Ernst, filmens produsent, sa: "Kom inn, hva skjer?"
REGISSØR
"Jeg snakket med Jeffrey. Han hatet det."
"Han hatet hvert minutt."
Senere snakket vi med Jeffrey, og vi sa: "Hatet du det?"
Han sa: "Ja, det fungerte ikke i det hele tatt. Jeg jobbet med gjestelisten
"til overraskelsesfesten til min kone under visningen."
Aladdin ble satt på vent for omskriving og i mellomtiden
fløy alle til Walt Disney World i Florida.
Vennene mine er nervøse fordi jeg hater alt jeg gjør.
DEN LILLE HAVFRUEN PRESSEVISNING
Og alt jeg er forbundet med, vennene mine er veldig...
Dette er det første jeg har gjort,
der de spør: "Hvordan er filmen?" Og jeg svarer: "Veldig bra."
Jeg liker den virkelig.
Når du jobber med en vanlig film...
-Vanlig film. -...er det
noe som kan gå galt. Været, budsjettet.
Hva kan gå galt med en Disney-film?
Det er interessant, alle kreative prosesser har noe spenning,
konflikt. Det er mye kreativ spenning, spesielt...
Howard måtte på pressevisningen...
...og sitte der i åtte timer om dagen.
På den perioden hadde han et kateter i brystet
og fikk intravenøs behandling daglig
som vi også kunne, og jeg hjalp ham med det,
det var for å unngå en infeksjon.
Dette var før noen visste om det.
De forventet at vi skulle ta karuseller
og det var en ansatt som fulgte oss rundt og på berg-og-dal-banene
mens han var kvalm og vi prøvde å bevare hemmeligheten hans,
og prøvde å holde ham på føttene,
og svare på spørsmål i to dager på rad.
Det var virkelig vanskelig.
Du må ikke tro at gresset Som vokser på nabo'ns grunn...
Jeg husker at Howard snakket, og han sa:
"Da jeg så denne paraden begynte jeg å gråte", og han sa:
"for jeg følte at dette vil leve videre etter meg."
Da tenkte jeg: "Han var så rørt
"fordi han trodde noe jeg gjorde ville leve videre", og jeg ante ikke
at det ikke var tilfelle.
Og Oscaren går til...
26. MARS I 1990
Alan Menken og Howard Ashman for "Her må du bli"
fra Den lille havfruen.
Jeg skal ikke dra noen fiskespøker, bare takke noen.
På Disney, Jeff Katzenberg og Peter Schneider, Sam Wright
som sang sangen, alle ordene. Men aller mest, John Musker
og Ron Clements, hvis film Den lille havfruen virkelig er.
Jeg føler meg veldig heldig, takk.
På Governors Ball etterpå...
KOMPONIST
...satt vi der med de tre statuettene
og Howard sa: "Du skal vite at jeg er veldig glad i kveld,
"og når vi kommer hjem til New York
"må vi ta en alvorlig prat."
Jeg sa: "Om hva da?"
Jeg tenkte: "Vil du ikke samarbeide lenger? Er..."
Hvorfor det ikke slo meg at det var noe galt
med Howard er ufattelig, og Oscar-utdelingen var på en søndag,
og vi møttes den tirsdagen hos ham, kom inn på stua hans
og han sa: "Vel..." Jeg sa: Hva vil du snakke om?"
Han sa: "Jeg er syk."
Og plutselig var det en million dominobrikker...
Og han sa: "Det føles godt å fortelle dette nå,
"for jeg vet du blir tatt vare på."
Hva gjorde han? Han sa i grunn: "Jeg skal dø."
Han var ikke engang 40 år. "Jeg skal dø, og er glad
"jeg vet at du blir tatt vare på."
På den tiden var det en dødsdom.
TIDLIGERE MUSIKKANSVARLIG
Du fikk vite at denne mannen som du er glad i, som du har
det veldig fint med, og alt dere skaper sammen,
skulle dø om kort tid,
og det er veldig alvorlig.
Jeg ble sint på Howard da jeg hørte historien.
Og jeg var sint fordi han ikke kom på alle innspillingene
til musikken til Den lille havfruen.
Han kunne ikke reise.
Han kom med en unnskyldning for hvorfor han ikke kunne,
og jeg var sint fordi han ikke hadde fortalt det tidligere.
I så fall hadde vi flyttet innspillingene til New York.
Howard ville ikke at folk skulle vite det.
VENN OG KOLLEGA
Han var redd for å bli dømt og kritisert,
hva folk ville si og tenke.
Howard sa: "Jeg ville ikke si det fordi
"jeg visste ikke hvordan Disney ville reagere. Jeg er en homofil mann
"som jobber med denne barnefilmen, og jeg ville ikke bli sparket."
Han elsket å lage disse filmene...
TIDLIGERE DISNEYSJEF
...og han sa det var det han verdsatte mest og ville drive med.
mer enn noe annet, han verdsatte mest og ville drive med
den tiden han hadde igjen, og han visste ikke
da, ingen av oss gjorde det, hvor lenge han ville leve,
men han visste han var syk.
Han var livredd, men han ville ikke stoppe.
Ingenting skulle stoppe ham fra å gjøre ferdig det han måtte gjøre.
SKJØNNHETEN OG UDYRET
Noen viste meg filmen og det var...
REGISSØR, SKJØNNHETEN OG UDYRET
...bra gjort, men ikke særlig inspirerende.
Det var akkurat som noen beskrev det
som et animert teatermesterverk.
Jefferey sa tydeligvis: "Sett Howard og Alan på saken,
"og de gjør som de gjorde med Havfruen, og det blir bra."
Han visste at det ble vanskelig å dra til California,
og etter hvert umulig.
Så han måtte være åpen med Jeffrey.
Da Howard kom tilbake og vi sa: "Hva sa Jeffrey?"
HOWARDS SØSTER
Han sa: "Han ble en snill, jødisk mann. Han ble 'hvordan moren din takler det',
"skjønner du?"
Han sa: "Jeg blir svakere
"og jeg har ikke utholdenhet,
"og jeg vil bruke alt overskuddet på den kreative prosessen."
Jeg sa: "Bra. Hva trenger du og hvordan kan jeg hjelpe deg?"
Han sa: "Tja...
"...mer av filmproduksjonen må komme til meg enn at jeg
"skal komme til filmproduksjonen og du må på en eller annen måte fikse det
"for meg", og jeg sa: "Greit. Det eneste jeg kan gjøre, Howard,
"er å si at du er en diva...
"Og du er verdt det for filmene, selskapet og..."
Jeg må si at de må komme til deg.
HEAD OF STORY SKJØNNHETEN OG UDYRET
Vent nå litt, vi må pakke alle bildemanus,
og alt utstyr, vi må ta de fra hverandre og seks, sju av oss
må ta flyet til New York, sette det sammen igjen,
for å ta det med til Howard? Det var som å ta med fjellet til Muhammad.
Hvorfor? Da føltes det som: "Howard
"har Oscaren på peishyllen, så vi må komme til ham."
Vi kom alle til et sted kalt Fishkill i New York.
PRODUSENT
Det er nord for New York, og vi pakker ut, og det er bildemanus,
papir, blyanter, fargestifter sjokolader og alt
en animatør trenger for å få jobben gjort.
Howard kom hver morgen,
og han hadde alltid med donuter, og vi begynte å jobbe.
Det ble intenst fordi Howard hadde et spesielt syn
på ting og det var vanskelig, noen dager gikk det bra...
...og andre dager ikke.
Hei, Linda. Dette er Howard og Alan, og vi skal gi deg
en grov skisse av åpningscenen.
Ok? Greit.
Vi laget bildemanus til starten av Skjønnheten og udyret.
Det er et øyeblikk uten musikk.
Belle forlater huset til faren, hun drar til byen.
Hun møter Gaston og Le Fou, hun kjøper brød, skaffer en bok
og kommer hjem. Howard sier: "La meg ta den."
Lille by, hva vil dagen bringe?
Blir den slik som den var i går?
Lille by, dine enkle mennesker
Han snakker med Alan, og han gjør musikken
til en utrolig operette som gjør samme nytten
i en sang på fire eller fem minutter.
Men han er livredd for å sende den til Disney.
Vi sendte "Belle" og "Vær vår gjest."
KOMPONIST
Jeg tenkte dette var bra, men han ville ikke sende det.
Han sa: "Vi kan ikke sende dette, de vil le av oss.
"Hvem ba om et åpningsnummer på seks minutter
"med motmelodier og... Hva tenker vi på?"
Jeg tror han fryktet å bli ydmyket.
Begge to er mennesker som har en stor del av oss selv
som forholder seg til verden gjennom jobben vår,
for jobben vår er vår emosjonelle kanal.
8. JUNI 1990
Noe må fjernes for å veie opp for...
Jeg vet David ville ha det med.
Jeg husker du sa det. At du ikke...
Du følte ikke at du burde hoppe
-rett inn i tempo. -Ja.
Skal det raskere inn i tempo?
Du spør... ja. Det er ikke en oppbygging.
Det gjelder ikke tempo.
Jeg skjønner. Det treffer ikke...
Mange i orkesteret mente det, fordi det er mer dempet der.
-Ok. -Det kan hende.
-Kan noe støtte... -Det er mye kor der.
FRU POTTS
En gang da jeg fløy tilbake, til min glede,
hadde de satt en liten kanne på et brett med melk...
En liten melk- og sukkerting.
-Og teposen bør være i kannen. -Og teposen bør være i kannen.
-Trekke. -Trekke.
Hvis ikke vannet koker, blir det ikke te...
-Stemmer. -...fra teposen.
-Vannet fra kranen. -Du vet det.
Jeg har fortalt om den flotte tekannesamlingen.
Spør om du vil vite noe om te.
Det er med dyp stolthet og stor glede
at vi ønsker deg velkommen i kveld. Vi ber deg slappe av, ta deg en stol,
nå som spisestuen har gleden av å presentere middagen din.
Vær vår gjest, vær vår gjest Du skal se at vi er best
De var fantastisk. Under den økten var det både Jerry Orbach
og Angela på den samme økten.
Det var musikkteaterhimmelen.
Det var en utrolig glede å kunne gå inn i studioet...
REGISSØR SKJØNNHETEN OG UDYRET
...i New York, med et helt orkester og et helt kor
som fremførte dette live. Vi laget lydsporet
til Skjønnheten og udyret som et Broadway cast-album.
Det jeg beundret med Howard, var at han aldri ga vage instruksjoner.
Han ga ingen instruksjoner som var utydelige
eller diffuse,
han var spesifikk ned til, "Når vi kommer til dette ordet,
"kan du understreke dette ordet mer enn ordet før?"
Han var svært spesifikk og fokusert på det han ønsket.
Er du stresset
Orkesteret blir litt voldsomt her. Kanskje jeg skal prate med Danny
om å ta det litt ned, så man slipper
-å rope for å høres. -Det er vel forskjellige spor?
Ja. Jeg lurer bare på hva du hører,
-og om du kan synge.. -Ja.
Jeg tar det høyt og nedtoner det.
-Vi ser hva som er best. -Ja.
Og samtidig bør vi få minst én
på denne oppbyggingen.
Enda et poeng for deg, "Vår gjest"...
Tenk en gjest som er vår Det vi ønsker aller mest
Er å gi den unge dame alt vi makter Av komfort, tenk en gjest, sjelden kost
Skulle gjerne hatt det blåst Nå vil hele vårt ensemble
Pusse støv av hele skramlet Gammel rust, det må vekk
Herregud, der er en flekk Få den bort
Så imponerer vi vår gjest
Ja, for du skjønner jo Her skyr vi ikke no'
Det var flott.
Dave, tror vi har det.
-La oss høre. -Ja.
Vi venter til Jerry og Angela kommer.
En for en, rett for rett,
Til du stønner: "Jeg er mett!"
La oss synge Nå som festen går som best
Så må du sove godt I dette drømmeslott
Vær vår gjest, vær vår gjest
Ja, vær vår gjest
Ja.
Det var en gripende kontrast.
Gleden og magien til den filmen og...
...og det at han så døden i hvitøyet
som 39-åring.
Det var en kveld...
TIDLIGERE MUSIKKANSVARLIG
...hvor jeg ville fortsette å jobbe, som jeg ofte gjorde,
for å gjøre noe sent, for fra et produksjonsstandpunkt
måtte vi det, og jeg husker ikke hvem som tok meg til side og sa,
eller kanskje selv Howard sa: "Jeg kan ikke i kveld",
men noen tok med med i den indre kretsen den kvelden,
for når du er sammen med noen og det skjer så gradvis,
var det ikke så åpenbart,
og når noen forteller det, sier du bare: "Å ja.
HOWARD PRATER MED RON OG JOHN
Hvordan gikk den siste økten i New York?
Bra. Har dere hørt det?
-Nei, vi har ikke det. -Angela er fantastisk.
-Bra. -Og hun blomstret.
Hun fikk gjøre det alene, det var bra.
Hun gjorde en rekke innspillinger, men det var veldig bra.
Jeg er stolt av det. Og orkesteret er fantastisk under "Horden synger".
Hvordan går det med deg under innspillingene,
når du må dra dit og være til stede?
Utholdenhet? Faktisk ganske bra. Det har ikke vært et problem.
Det går bra i fem, seks timer. I åtte, ti timer,
går det ikke bra. Det er ingen som lurer noen. Jeg er bare ikke...
-Jeg har ikke energi... -Akkurat.
...etter fem, seks timer.
Innen vi fortsatte med Aladdin var Howard åpen om sykdommen.
Vi trengte en sang til Jafar, eller vi ønsket en sang til Jafar,
og Howard valgte det øyeblikket hvor Jafar er seirende,
og én etter én, blir alt tatt bort fra Aladdin.
Da led Howard av nevropati,
og han mistet følelsen i fingrene eller han mistet stemmen.
Han mistet deler av synet. Ting forsvant bare.
Han fikk Jafar til å synge sangen "Humiliate the Boy", og den er listig...
Og én etter én, fjernet vi alt fra Aladdin,
til han ikke hadde noe.
Alle sammen var klar over at det var en
ganske sterk undertone til dette.
Store artister gir deg
en måte å se verden på som du ikke har gjort før.
TIDLIGERE PRESIDENT, DISNEY ANIMASJON
For å gjøre det, må de vise deg sin verden.
Jeg tror Howard viste oss hans verden gjennom lyrikk
og historiefortelling.
For meg prøver "Horden synger" i Skjønnheten og udyret...
...å male et synspunkt
på en snedig måte, og han ville ikke skape
et politisk teater, men jeg tror han ville presentere karakterene
som belyser visse temaer.
"Horden synger" er en perfekt tilkjennegivelse av folk...
HOMOSEKSUALITET ER ET BRUDD PÅ GUDS VILJE
...som søker etter en syndebukk for problemene sine...
GUD HATER HOMOSEKSUALITET
...og identifiserer en skurk og ønsker å utrydde den.
"ANGRE" ER IKKE ET STYGT ORD
Det er mye uvitenhet om AIDS og folk trodde fortsatt
at man kunne få det fra tilfeldig kontakt...
...og de eneste som fikk sykdommen
var fortapte og folk som fortjente det.
GUD SENDTE AIDS FOR Å STRAFFE HOMOFILE
Og det å identifisere seg selv...
AIDS: FORSKNING, IKKE HYSTERI!
...var som å be om å bli fryst ut.
Du kan aldri ta Skjønnheten og udyret
vekk fra AIDS-epidemien...
...for det er en film som snakker til sin tid.
BEKJEMP AIDS IKKE HOMOFILE
Og dette er en AIDS-metafor, metaforisk gjort i en tid
hvor jeg ikke engang vet om skaperne var klar over at de skapte det.
Folk som har lurt på Udyret, og det å drepe Udyret,
og mente han AIDS?
HOWARDS SØSTER
Jeg mener det bare er tull.
Jeg tror ikke han blandet sitt personlige liv
med noe han skrev eller gjorde.
Men Howard hadde stor empati,
noe som gjorde at han kunne sette seg inn i andre menneskers situasjon.
Han ønsket ikke å være en havfrue med bein.
Men han satte seg i Ariels sted, i Ariels liv, det er empati,
og da kan du skape den karakteren.
Jeg tror det er definisjonen på en artist.
Det enestående ved Howard var at han ikke var politisk.
TIDLIGERE PRESIDENT
Han var et menneske, han håndterte menneskers problemer og tanker.
Han snakket om menneskets vennlighet.
Jeg tror det var Howards gave til alle sammen.
HVA ER ET UDYR? HVA ER MENNESKELIG?
Hvis jeg angrer på noe... Hvordan vi planla
de siste årene i livet, hadde det dreid seg mest om
avgjørelsen om å bygge huset og isolere oss der,
vekk fra byen.
De siste månedene var en kaotisk periode
med sykehusinnleggelser og forpliktelser til jobben.
Vi fikk ikke tilbragt mye tid sammen
som partnere og han klarte ikke å gå trapper,
så vi måtte sove på forskjellige rom.
Mye av samhandlingen med ham
på den tiden gikk i: "Hva trenger du?"
Gi ham medisiner,
sørge for at han fikk mat, det gjaldt å følge en plan.
Jeg designet huset for framtiden vår sammen,
og vi hadde ingen fremtid, så jeg sto igjen med restene av det.
Jeg tror nok
vi tok farvel lenge før han faktisk var borte.
På den tiden...
LEDER FOR MANUSKRIPT
...og jeg vet ikke om det var fordi sykdommen gjorde ham svak,
ble han mer vennlig.
Han var ganske tøff i begynnelsen, og det var nok på grunn av at han var sint
for at han hadde denne dumme sykdommen, og siden han visste
at det ikke fantes en kur, så det var alt sinne...
Han gjør store fremskritt og denne dumme sykdommen
setter kjepper i hjulene.
Vi var midt i jobbingen...
TIDLIGERE MUSIKKANSVARLIG
...og under de siste øktene til Skjønnheten,
selv før vi var igang med Aladdin,
holdt vi opp telefonen til Howard på sykehuset.
Det var ganske tøft.
Vi skrev ting i sykehussengene.
KOMPONIST
Jeg skrev "Prins Ali," Jeg fikk et keyboard til St. Vincent's...
...og vi skrev den i sykehussenga hans.
Jeg dro til sykehuset.
SKUESPILLERINNE
Jeg husker at jeg kysset ham på kinnet, holdt ham i hånden,
og sa at han var elsket.
Jeg husker at jeg gikk ut fra korridoren
og knakk sammen.
TIDLIGERE DISNEYSJEF
Vi dro og besøkte ham og han veide 35 kg,
og hadde mistet synet
og kunne så vidt snakke.
Skjønnheten og udyret var langt fra ferdig,
så vi dro og besøkte Howard.
PRODUSENT
Og vi var klar over at
dette var antagelig den siste gangen vi så ham.
Jeg bøyde meg ned for å ta farvel
og fortelle ham hva han betød for oss,
og sa: "Howard, du vil ikke tro det,
"alle elsker filmen, hvem hadde trodd det?"
Howard sa: "Jeg gjorde det."
KOMPONIST
Og morgenen, 14. mars
våkner jeg fra en drøm, og i drømmen besøker jeg Howard på sykehuset
og jeg skal treffe ham.
Han sier: "Hei", og "Hjelp meg opp".
Jeg legger armen bak ryggen hans og løfter ham forsiktig opp,
men han er fjærlett, og jeg ser at han har på en svart morgenkåpe
og jeg legger ham ned på senga.
Jeg våkner fra drømmen og husker at jeg så på klokken,
og uansett hva klokken var, den var seks eller noe.
Det var da Howard døde.
Det var Howard som hadde det gøy, Howard som koste seg
og tok deg med på reisen.
Det var det den dagen på Howards rom
handlet om, det han skapte for meg, denne verdenen, en fantasi.
Det vi hadde var toppen av isfjellet.
Gudene vet hva han hadde gjort, men noe spektakulært.
OSCAR-UTDELING 30. MARS 1992
Howard og jeg delte et hjem og et liv sammen, og jeg er glad
og stolt over å ta imot denne for ham, men det er bittersøtt.
Dette er første Oscar som er utdelt til en som har mistet livet til AIDS.
Siden han døde har jeg tenkt at jeg vil se det talentet
i noen andre jeg møter på, men jeg har ikke det.
Det er virkelig i animasjonshistorie, filmhistorie
og i musikalhistorie, at Howards spor er uutslettelig
og de fortsetter, de har ikke avtatt med årene.
Howards talent var så sterkt og han var så klok,
og det er like sterkt i dag som på den tiden.
Han var ryggraden til hva dette har blitt.
Det kom fra hans hjerte og intellekt.
Og han fikk ikke oppleve det, men arbeidet hans lever videre.
Tekst: Bente Johansen