Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KESÄKUUN 8. PÄIVÄ, 1990
Selvä, otetaan alusta.
Täällä aika, voimme... aika. Tiedätkö?
Siinä on sama arvo, mutta ei pientä käännettä.
Niin.
- Täällä aika vierii - Niin!
Ja "kylän asukkaille", vai mitä?
- Asukkaille. - Kylän asukkaille näin.
Niin.
Hiljaa vain täällä aika vierii
Seuraa näin päivät toisiaan
Tänään taas, pikku kaupunkimme
Herää aamuun näin
- Bonjour - Bonjour
- Bonjour, bonjour - Bonjour
Oli vuoden 1990 kesä,
DON HAHN TUOTTAJA
ja kokoonnuimme New Yorkiin äänittämään -
Kaunottaren ja hirviön laulut.
Howard Ashman ja Alan Menken olivat jo voittaneet Oscareita,
Golden Globeja ja Grammyja, ja se vangitsi sukupolven -
mielikuvituksen.
Tuosta hetkestä Kun näin mä neidon
Mä hänet sieväks huomasin
Tämä kaunis neitonen Musta löytää vertaisen
Ja mä tahdon nyt jo nopsaan naimisiin
Tiesimme, että sinä päivänä tapahtui jotain erityistä.
Mutta sitä emme tienneet, että yhdeksässä kuukaudessa Howard olisi poissa.
Howard ja minä kasvoimme Flannery Lane -nimisellä kadulla -
SARAH GILLESPIE HOWARDIN SISAR
Baltimoressa. Katu oli täynnä rivitaloja.
Jokainen... Siellä oli... Oli kymmenen talon rivejä -
ja niiden välissä pieni tauko ja sitten taas toiset kymmenen.
Howard tykkäsi kertoa tarinoita, ja minun roolini pikkusiskona -
oli olla paras mahdollinen yleisö.
Olimme yksin kotona ja Howard hoiti minua usein yksin kotona.
Howard sanoi vain: "Odota tässä", ja jätti minut alakertaan.
Kuulin hänet yläkerrassa. Kuulin oven sulkeutuvan -
ja kaikenlaista tapahtuvan. Howard oli käärinyt pyyhkeen -
kylpyhuoneesta päänsä ympäri kuin turbaanin.
Howard kutsui minut siis yläkertaan huoneeseensa, joka oli -
pitkien, kapeiden ja jyrkkien portaiden päässä, eikä huoneessa ollut valoja -
eivätkä kaihtimet olleet auki.
Muistan himmeää valoa.
Hän laittoi jotain lampunvarjostimien eteen ja alkoi näyttää paikkoja.
Se ei ollut enää hänen huoneensa. Hän esitteli -
luomaansa maailmaa.
Hän oli luonut sen muovisilla cowboyilla, intiaaneilla ja sotilailla,
mutta hän oli maalannut ne, peittänyt ne nenäliinoilla,
laittanut niihin glitteriä ja tehnyt niistä -
omia hahmojaan, entistä kiinnostavampia hahmoja.
Hän asetteli ne pikku kohtauksiin.
Hän kertoi minulle kohtaus kerrallaan tarinoita -
siitä, mitä edessäni oli.
Vain: "Katso tuonne, Helinä-keiju", tai: "Tuolla on Peter Pan" -
tai Tiikerililja, ja osassa kohtauksista, yhdessä oli peili,
joka oli ehkä... Se oli joko järvi tai luistelurata.
Hän käytti sen tekemisessä koko luovuuttaan.
Hän johdatti minut paikkaan, jonka vertaista -
emme löytäneet Marylandin Baltimore Countysta.
Howard piti hauskaa ja nautti olostaan.
Hän otti mukaan sille matkalle.
SHIRLEY ASHMAN HOWARDIN ÄITI
Howard järjesti takapihalla esityksiä.
Hän laati näytelmän ja naapuruston lapset näyttelivät.
Kaikista päiväpeitoista ja vanhoista lakanoista -
tuli verhoja ja pukuja, eikä mitään saanut heittää pois.
Isäni nimi oli Ray, Ray Ashman.
RAY ASHMAN HOWARDIN ISÄ
Hänellä oli useitakin työpaikkoja, mutta yksi, jonka muistan,
liittyi jäätelötehtaaseen, ja isä aloitti -
toimittamalla jäätelöitä autolla.
Howardin isä, ensin, kun sanoimme, että Howardin pitäisi tanssia,
"Ei, ei, ei. Eivät pojat ota tanssitunteja."
Isä oli tosi hauska, tosi hauska mies.
Opin häneltä jotain tarinankerronnasta, ja se oli,
muistan kertoneeni hänelle vitsin ja hänen nauraneen, ja seuraavana päivänä -
hän oli ottanut vitsistä huipentuman ja tehnyt siitä -
tarinan itsestään.
Koskaan ei sanota: "Mies meni baariin";
vaan: "Olipa hassua, kävelin baariin", se oli isäni.
Hän vei... Hän yritti viedä Howardin kalaan -
ja viedä baseballin pariin, mutta Howardia ei kiinnostanut.
He menivät kalaan ja istuivat rantatöyräällä -
vavat vedessä, eikä Howard...
Eikä Raykään ollut kalamies, mutta hän luuli,
että pojan kanssa piti tehdä niin.
He istuivat siellä. Isä katsoi Howardia ja Howard häntä ja sanoi:
"Howard, onko sinulla hauskaa?" ja Howard sanoi: "Ei, isä."
"Onko sinulla?" Ja isä sanoi: "Ei. Mennään kotiin."
He tulivat siis kotiin ilman kalaa.
Äitini oli yhdessä vaiheessa osittainen ammattilaulaja.
Hän lauloi kerran paikallis-TV:ssä, äiti oli tähti.
Tähti vain siirtyi Howardille, mutta viihdeala oli aina -
jossain lähettyvillä.
Kun Howard oli noin kuusi, menimme katsomaan esitystä.
Se oli lasten esitys, lavalla oli lapsia.
Kun lapset alkoivat esiintyä,
Howard tökkäisi minua käsivarteen ja sanoi: "Tuo olisi hauskaa."
Joten keksin siihen keinon.
Esittelin hänet ihmisille ja hän pääsi CTA:han,
lasten teatteriyhdistykseen, ja ajattelin sen sopivan,
koska hän imitoi mielellään kaikkia hahmoja.
Peter Panin hahmoja. Hän esitti Kapteeni Koukkua ja ketä vain.
Piti vain sanoa: "Howard, esitä häntä"; ja hän esitti.
Minulla oli paljon pianoa soittavia ystäviä,
jotka perehtyivät Rogersin ja Hammersteinin musiikkiin.
Kun näin Mitzi Greenin Gypsyssä Baltimoren Ford'sissa.
En muista, kuka esitti My Fair Ladyn, mutta se oli tavallista.
Varmaan kaikki samassa sukupolvessa kasvoivat niiden esitysten parissa -
ja rakastuivat niihin yhtä aikaa.
Hän kirjoitti kaikkea varten runoja. Syntymäpäiville, lomille, vuosipäiville.
Sitten runoista tuli tarinoita.
Ja tarinat johtivat näytelmiin ja laulunsanoihin.
Laulunsanat kertoivat aina tarinaa.
Tein musikaaleja kaikesta, mikä liikkui,
kun olin 14-vuotias. Kun olin lukiossa,
tein pyykkilistasta musikaalisen. Se oli harrastus.
Howard ja minä menimme perheestämme ensimmäisinä yliopistoon.
Meidän vanhempamme eivät sanoneet: "Yale on hyvä yliopisto,
jos haluaa perehtyä teatteriin." Sitä meillä ei ollut.
Joten Howard meni ensin Bostonin yliopistoon -
ja sitten Goddardiin.
Goddardista vitsailtiin, että se oli hippien mekka.
Sen hipimpää ei ollutkaan. Heillä ei ollut arvosanoja.
Se oli todella boheemi paikka.
Howard vaikutti viihtyvän siellä ja teki siellä paljon teatteria.
Hän ajautui kokeellisen teatterin pariin, joka oli vähän erilaista.
Äitini kertoman mukaan -
jossain vaiheessa Howard kiemurteli alasti -
aivan hänen edessään. Se tuskin oli hieno hetki -
kummallekaan heistä.
Howard vietti kesän teatteriohjelmassa ja tapasi Stuart Whiten.
Snooze oli silloin hänen nimensä.
Ironista kyllä, Snoozekin oli Baltimoresta, mutta...
He eivät olleet tunteneet toisiaan.
KYLE RENICK WPA THEATREN JOHTAJA
Ja jossain kohtaa kesän aikana heistä oli tullut salaa pari.
Stuart oli täynnä energiaa, kuin keijukainen.
Hän oli ihastuttava näyttelijä, mutta intohimoinen ohjaaja.
Sitä hän halusi oikeasti tehdä.
Ja he rakastuivat.
Kun oli maisteriohjelman aika, molemmat hakivat Indianaan.
Molemmat saivat stipendit,
sillä he olivat ammattinäyttelijöiden tiimissä.
He saivat asua yhdessä. Perustaa yhdessä kodin.
Muistan Howardin vaikuttaneen onnelliselta.
Tapasin Howardin vuonna 1971 -
NANCY PARENT YSTÄVÄ JA KOLLEGA
Indianan yliopistossa teatteritaiteen laitoksella.
Olin fuksi ja hän kuului Indiana Touring Companyyn -
näyttelijänä.
Ei hän tainnut ajatella itseään näyttelijänä,
mutta hän oli loistava näyttelijä. Hän vain halusi muuta.
Hän halusi kovasti kirjoittaa ja ohjata.
Hän suoritti maisterintutkintoa näytelmäkirjallisuudessa ja aikoi -
laatia oman versionsa Lumikuningattaresta tutkielmaansa varten.
Hän aikoi laatia lauluihin sanat ja ohjata näytelmän.
Joten ihan kaikki ja ihan kaikkien siskot ja veljet halusivat -
tähän tuotantoon mukaan.
Howard oli äärimmäisen karismaattinen ja hänellä oli aina -
kaikenlaisia seuraajia.
Howardissa oli sähäkkää... eloisuutta.
Ja Stuartissa poikamaista mahtailua.
Yhdessä he houkuttelivat -
seuraansa valtavasti ihmisiä.
Stuart ja Howard olivat yhdessä aikamoinen voimanpesä.
He olivat loistava pari, koska Howard aikoi kirjoittaa -
ja Stuart ohjata. He selvisivät -
Indianasta yhdessä ja muuttivat sitten New Yorkiin.
New York oli 70-luvulla pelottava ja likainen.
Se oli karmiva.
Yhtä aikaa lumoava ja uhkaava.
Minut ryöstettiin pari kertaa, mutta siellä oli paljon...
DENNIS GREEN LYYRIKKO
Luovaa energiaa oli paljon, ja sen kyllä tunsi.
Howard ei ollut New Yorkin teatteripiireissä.
Hänellä ei ollut samoja suhteita kuin monilla Yalesta tulleilla -
näyttelijöillä ja ohjaajilla.
Hänen ystävänsä, me olimme hänen ystäviään Indianasta,
emmekä olleet yhtään ketään.
Kun saavuin New Yorkiin, ajauduin projektiin -
kirjailijana, koska silloin olin näytelmäkirjailija -
ja tekstejäni käytettiin, kun tulin tänne.
Yhden kohtauksen näytelmiä.
Kun hän muutti New Yorkiin, rahaa ei tullut -
mistään tästä, ja hetken hän ajatteli:
"Ei teatteri vain onnistu, ehkä minun pitäisi -
kokeilla kustannusalaa."
Hän kirjoitti kirjoille takakansia, koska tarvitsi rahaa.
Hän sai tehtäväkseen editoida Mickey Mouse Clubhouse -leikekirjan -
ja oli siitä ihan onnessaan, koska oli katsonut sitä lapsena -
ja pitänyt siitä. Nyt hän pääsisi Kaliforniaan -
työskentelemään Disneylle. Se oli hänen suosikkiprojektinsa.
Mutta hänen sydämensä ei ollut kirjojen editoimisessa mukana.
Hän halusi kirjoittaa ja ohjata.
Oli niin paljon taidealalle pyrkiviä nuoria ihmisiä,
jotka eivät saaneet haluamiaan töitä,
joten he perustivat omia instituutioitaan.
Howard soitti eräänä päivänä ja sanoi: "Mitä mieltä olet -
teatterin perustamisesta?" Sanoin: "Toki."
HEINÄKUU 1977
Stuart sen löysi. Se oli ullakkoasunto. Kuin teatteriluokka.
Se oli toisessa kerroksessa.
WPA oli pelkkä reikä seinässä. Pimeä ja kolkko.
Sen alakerrassa oli, en tiedä,
joku ällö donitsipaikka.
Silloin kaikki sanoivat: "Älkää tehkö sitä."
"Lower Fifth Avenue on aavekaupunki, siellä ei ole mitään."
"Eivät ihmiset tule sinne, siellä on pelottavaa. Älkää tehkö sitä."
Sitten korealainen... muutti ylimpään kerrokseen ja menestyi -
tietenkin paremmin kuin muut talon vuokralaiset.
He ottivat reiän seinässä, ison ja tyhjän mitättömyyden -
ja rakensivat sinne teatterin, yksinkertaisen sellaisen.
Lavatila oli loistava, ja olimme pieni 99-paikkainen teatteri.
Ajatuksena oli, että minä johtaisin teatteria.
WPA THEATREN JOHTAJA
Howard ja Stuart olisivat molemmat taiteellisia johtajia.
Howard -
valitsi näytelmiä ja Stuart ohjasi niitä.
He saivat leikkiä teatteria.
ALAN MENKEN SÄVELTÄJÄ
Se oli pyhä kerhotalo. Hyvin kodikas.
Melkein kuin, en tiedä, kuin... Kuin teatraalinen luostari tai jotain.
PETER SCHNEIDER PRODUKTIOVASTAAVA
Se oli ainutlaatuisen maaginen paikka,
sillä kaikki oli mahdollista.
Broadway ei edustanutkaan huippua, vaan kyse oli ainutlaatuisesta -
vaihtoehtoteatterista.
Stuart pääsi New Yorkiin ja jokin hänessä pääsi valloilleen.
Hän käyttäytyi tavoilla, joilla kypsä ihminen -
ei käyttäytyisi, ja hän halusi seikkailla,
etenkin seksuaalisesti.
Howard halusi enemmän perhe-elämää.
Ja hän taisi suostua kaikkeen,
kunnes ei enää voinut.
Stuart kutsui Howardia toisinaan "mummoksi", koska Howard oli kuin -
vanhempi ja Stuart halusi vain pitää hauskaa.
"Varo, New York, täältä tullaan."
Stuart oli minulle rakastaja, joka ei halunnut tehdä töitä.
Hän oli koko ajan kännissä. Joi jatkuvasti.
Tapaili muita. Olimme melkein 30-vuotiaita.
Eikä hän ollut ansainnut mitään koko elämänsä aikana.
Stuart oli ehdottomasti itsetuhoinen.
Kävelimme eräänä päivänä ja puhuimme vanhenemisesta -
ja Stuart sanoi: "En aio elää 39-vuotiaaksi."
Howard sanoi minulle, että teatteri oli syntynyt,
koska hän halusi pelastaa suhteensa.
Eikä se ollut toiminut.
He erosivat, ja se vaikutti perheeseen, koska piti -
valita puolensa, se oli kuin avioero.
Stuart... Stuart lähti pois.
Sanoin aina Howardille ja Stuartille kyllä,
sillä uskoin molempiin täysin.
Stuart ei ollut niin onnekas huomatessaan,
että moni muu sanoi hänelle ei ja piti häntä diivana.
Oman selviytymiseni vuoksi minun piti valita Howard,
sillä hänen kanssaan pystyin vielä tekemään töitä.
Oli selvää, että Howard oli etenemässä -
merkitykselliseen suuntaan, ja halusin olla osa sitä.
Minä säestin ensin balettitunteja, sitten laulajia ja kirjoitin lauluja -
Sesame Streetiin. Kaikki pinnistelivät löytääkseen tiensä.
Kirjoittajien välillä oli siis varteenotettavaa kilpailua siitä,
kuka sai edes perustavanlaatuisia mahdollisuuksia.
Me tapasimme... Itse asiassa minulle soitti ensin Maury Yeston.
Hän sanoi: "Alan, tässä on kirjailija nimeltä Howard Ashman,
ja hän on kiinnostunut tekemään Hra Rosewaterin.
Olin Vonnegut-fani, mutta hän sanoi: "Hän haluaa kirjoittaa sanat."
Sanoin: "Hyvä on, tapaan hänet."
JUMALA TEITÄ SIUNATKOON, HRA ROSEWATER
Miehellä, joka ilmestyi ovelleni,
oli revityt farkut ja bomber-takki.
Takki oli ruskeaa nahkaa -
ja siinä oli turkiskaulus, joka oli vedetty takaa ylös.
Kaulus oli ylhäällä ja hänellä oli vaimonhakkaajatyylinen paita.
Hän käveli sisään ja poltti ketjussa. Ei ollut tainnut ajaa partaansa.
"Kuka tämä mies oikein on?" Ja Howard oli tavannut -
muitakin säveltäjiä, mutta valitsi minut ja aloimme tehdä töitä yhdessä.
Muistan ensin vilkaisseeni häntä,
ajatelleeni, että kirjoitamme laulut yhdessä ja -
autan häntä, koska olen laulunkirjoittaja.
Hän ei varmaan tiedä siitä juurikaan.
Teen tästä hänelle mahdollisimman helppoa. Joten tein ehdotuksia -
ja muistan hänen sormensa. Howardilla oli pitkät...
Se osoitti. Sormi vain osoitti -
laulunsanoja. Hän sanoi: "Ei, tee se vain noin."
Sanoin: "Hyvä on."
Howardilla oli vahvoja mielipiteitä siitä, miltä sanojen pitäisi kuulostaa -
sekä myös musiikista.
Hän jopa... Vaikkei hän ollut säveltäjä -
eikä soittanut mitään, hänellä oli ihastuttava lauluääni.
Se oli hänen päässään, kaikki oli hänen päässään.
Alan taisi joutua tekemään kovasti töitä, jotta kaikki kuulosti oikealta.
Olin pelännyt laulunsanojen kirjoittamista ja laulunkirjoittaja -
ja säveltäjä näki minut kirjailijana. Turhauduin siitä.
Turhauduin kovasti, sillä halusin laulujen -
tekevän kaikenlaista, ja se oli... En tiennyt, miksei se onnistunut.
Ujostelin laulujen kirjoittamista. Sitten aloin kirjoittaa niitä.
Huomasin, etten ollut siinä vain melko hyvä,
vaan että pidin siitä enemmän kuin mistään muusta maailmassa.
Minusta laulunsanojen kirjoittaminen on hauskempaa kuin dialogin laatiminen.
Siinä edessäni olivat ensi kertaa -
Howardin kirjoittamat laulunsanat edessäni pianon päällä.
Muistan sen syvän tunteen, miltä tuntui -
istua ensi kertaa Howard Ashmanin laulunsanojen edessä.
Kun Howard ja minä kokoonnuimme, luova energia virtasi.
Se oli varsinaista vapaapainia.
Oli vain yksi sääntö, ja se oli, ettei saanut lähteä -
ilman hyvää ideaa ja kappaletta.
Hän painosti, suostutteli, oli ihastunut,
hän lauloi, hän, siis... Olin niin onnellinen, kun hän sanoi:
"Juuri niin, juuri niin."
"CHEESE NIPS" MR. ROSEWATERIN UUSINTAESITYKSESTÄ
Kävimme näytelmää läpi kohtaus kohtaukselta, ja sitten ovi avautui -
ja taisin kuulla jonkun huutavan:
"Voi luoja, Kurt Vonnegut on täällä", ja katsoimme kaikki häntä -
hermostuneesti ja muistan -
hänen tuiman katseensa, kun hän seurasi ja kuunteli.
Harjoitukset päättyivät tai läpiluku,
lopetimme ja hän vain nousi ylös.
Hän hyppeli ulos huoneesta hymyillen ja me tiesimme, että kaikki oli hyvin.
Hän piti siitä. Hän piti meistä.
Rosewater sai loistavat arviot, kun sitä esitettiin WPA:ssa.
Warner Brothers ryhtyi tuottajaksi.
Lopulta se siirrettiin Entermedia-teatteriin.
Aina näitä pikku helmiä ei voitu siirtää.
Ei ole enää hyvä ajatus ottaa pientä ja intiimiä tarinaa ja luoda se -
uudelleen liikkuvilla lavasteilla ja upottaa se -
realistisiin lavasteisiin ja tuottaa se Broadwaylla.
Mitä pienempi tarina, mitä lähempänä ihmisiä se on -
sitä enemmän se tarvitsee pienen esityspaikan.
Pienet tuotannot olivat Howardin erikoisalaa.
Minusta on ensimmäinen oppitunti, että se, mikä toimii -
WPA:n kaltaisessa pienessä tilassa, jossa odotukset ovat vaatimattomat -
ja yllätyselementti on enemmän läsnä.
Ihmiset ovat lähietäisyydellä.
He puhuvat asioista, joihin voi samaistua.
Kokemus on aivan erilainen kuin se, kun maksetaan iso summa -
ja istutaan suuremmassa teatterissa etäällä muista.
Silloin saattaa olla tuomitsevampi.
Ja se oli... melkein täysi katastrofi.
Warner Brothersin lähettämä tuottaja halusi yhdessä kohtaa irtisanoa Howardin -
ja jännitystä oli paljon.
Se meni täysin pieleen. Walter Kerr haukkui sen täysin -
The New York Timesissa.
Kun sovitukseni Rosewaterista oli valmis...
Se oli ollut kriitikoiden mieleen -
ja menestynyt sitten -
vaihtoehtoteatterissa, ei niinkään taloudellisesti.
Päätin, että seuraavaksi tekisin jotain -
huomiota herättävää vain kahdeksalla näyttelijällä.
Päätin myös, että keskivaiheilla olisi jotain huomiota herättävää,
joka ihmisten olisi pakko huomata.
- Minulla on nälkä. - Ihan sama.
Etkö näe, että olen tolaltani. Tapoin miehen, olen murhaaja.
Näin elokuvan, kun olin 14-vuotias.
PIENI KAUHUKAUPPA
Nukkumaanmenoaika oli kai jo mennyt ja makasin huoneessani -
kellarissa. Se tuli TV:stä ja se oli...
Se oli ilkikurinen kauhuelokuva. Se oli kauhuparodia,
ja ajattelin, että se saattoi olla -
nokkelin näkemäni asia.
Se oli hyvin outo kulttuurinen ilmiö,
koska legendan mukaan se oli pienibudjettisimpia elokuvia ikinä.
Se tehtiin kahdessa päivässä toisen elokuvan lavasteissa.
Kasvi on tosi hauska, se veti minua puoleensa.
Tietääkseni kukaan ei ole tehnyt hirviöelokuvasta teatteriversiota.
Kauhuelokuvista kyllä,
mutta ei kunnon monsterielokuvista.
Muistan vain, että istuskelimme ja hän sanoi:
"Siitä tulee seuraava projektini."
Me katsoimme häntä ja sanoimme: "Olet hullu. Se on kamala."
"Se on mauton ja typerä elokuva. Älä tee sitä."
Ja hän oli niin hauska,
koska hän ei tietenkään kuunnellut ketään.
Hän ei välittänyt, mitä halusimme sanoa. Hän sanoi vain: "Ei, tämä se on."
"Tämä on oikea projekti."
Ensimmäinen askel on,
kuten kaikissa sovituksissa, tehdä tarinasta yhtenäinen.
Musikaalien juonten pitää olla suoria, yksinkertaisia ja vakuuttavia,
koska puhetta on niin vähän.
Pienen kauhukaupan juoni -
hajoaa puoliajan jälkeen. Se on hauskaa todellisuuspakoa -
kun on 12. Kun on 30,
tylsistyy puolen tunnin jälkeen, ellei ole pilvessä ja yhä opiskelija.
Voi luoja! Älä nyt lopeta.
Kun tehdään sovitusta, otetaan... Se on kuin lukemista,
ja sitten kerrotaan ystävälle siitä, mitä on lukenut.
Siinä sanotaan: "Tämä oli minusta tärkeää näkemässäni,
siinä mitä luin, tässä tarinassa, joka vetoaa minuun.
Sovittamisessa on siis kyse oman kokemuksen -
jakamisesta muille.
Näin elokuvan hauskana ja fiksuna ja haluan teidän -
saavan saman kokemuksen kuin minä nähdessäni elokuvan.
Muunnan sen ja se on ohjaamista, kirjojen ja laulunsanojen kirjoittamista.
Se on ajatustyötä ja minulle yksi ja sama asia.
Howard muutti elämäni pysyvästi mitä tulee laulunkirjoitukseen.
ALAN MENKEN SÄVELTÄJÄ
Hän pyrki kirjoittamaan tietyllä tyylillä.
Hän halusi päästä mahdollisimman lähelle sitä tyyliä.
Alun perin hän lähestyi asiaa jatsahtavasti -
ja omalaatuisesti, kuten Cormanin elokuvassa.
Kokosimme kaiken kasaan ja palasimme siihen, kun Howard sanoi:
"Ajatuksena on tehdä tästä Greasen pimeä puoli."
Sen pitäisi olla doo-wop-rockia ja Phil Spectorin tyttörockia.
THE RONETTES PHIL SPECTOR, TUOTTAJA
Siinä on järkeä, ja kaikki sopi loistavasti yhteen.
Niin se syntyi. Minulla oli oma teatteri, WPA.
Agenttini sanoi, että se oli hyvä, koska kukaan ei tuottaisi -
niin hullua ideaa.
Hän näki elokuvan ja sanoi, että olin ihan hullu.
Ensimmäisestä vedoksesta hän piti,
mutta en koskaan löytäisi sille tuottajaa.
Joten tuotimme sen itse WPA:ssa, ja se oli heti -
enemmän tai vähemmän menestys.
Koskaan ennen ei ole nähty -
tällaista draamaa USA:n lavoilla.
Mukavia poikia ei tapaa, kun asuu Skid Row'ssa, hra Mushnik.
Jännitystä...
...ampui heidän suolensa pihalle.
...ja romantiikkaa.
Yhtäkkiä Seymour
Se on hyytävä ja kihelmöivä, se on musikaali,
se on Pieni kauhukauppa.
Tässä on Howard Ashman, joka on kirjoittanut, sanoittanut ja ohjannut -
Pienen kauhukaupan, jota esitetään Orpheum-teatterissa.
- Juuri niin. - Se on hauska näytelmä.
Outer Critics Circle mainitsi sen ja se sai Drama Desk -palkinnon -
Pienen kauhukaupan loistavista sanoituksista.
- Drama Critics' Circlekin. - Se tuntunee hienolta.
- Mitä? - Drama Critics' Circlekin,
- se sisempi piiri. - Onnittelut, tuntuu varmasti -
hienolta tehdä jotain tällaista, saada se aikaan.
Saada se toimimaan. Olet tosiaan oikea uranuurtaja.
- Se oli kiltisti sanottu. - Niin.
- Se on totta. - Kilttiä.
Tunnen itseni isoisäksi.
Tämän haluan tietää. Miksi olet uranuurtaja?
Mitä sellaista sinä teit, mitä kukaan ei ollut tehnyt yhtä hyvin?
Itse en tehnyt mitään, mutta... Kuten sanoin Jerrylle,
Godspell raivasi meille tien.
New Yorkissa on vaihtoehtomusikaaliperinne,
ja se kai alkoi Theater de Lysin Kolmen pennin oopperasta.
50-luvun puolivälissä.
Ja sitten on Dames at Sea, yritin tehdä kauhuelokuvien -
Dames at Sean, kun kirjoitin Little Shopin. Hain hyvin...
En tiedä, hyvin -
- ytimekästä... - Muotoa.
Eräänlaista muotoa ja genreä.
Pieni kauhukauppa on tarkoituksella -
perinteinen amerikkalainen musikaalikomedia.
Itse asiassa se parodioi amerikkalaista musikaalikomediaa.
Toisessa laulussa tyttö istuu roskapöntöllä -
ja laulaa siitä, mitä haluaa, kuten Eliza Doolittle kerran lauloi -
ja Fiona Mc... Mikä hänen nimensä olikaan Brigadoonissa.
Naiset ovat tehneet sitä musikaaleissa vuosia.
Ainut ero on, että tyttömme, Audrey, laulaa -
paahtimesta ja rivitalosta ja jätemyllystä -
pilvilinnojen sijaan.
Tuntui siltä, että katsoi jotain,
mitä hyvin lahjakkaat ihmiset -
olivat laatineet jossain autotallissa ja saaneet jotenkin loistavat näyttelijät,
lavasteet ja puvut, ja he esiintyvät -
uskomattoman ammattimaisesti siinä murjussa.
Howard ilmoitti selkeästi, kun teimme Pientä kauhukauppaa,
että sen piti pysyä pienenä produktiona.
WPA THEATREN JOHTAJA
Moni asia viittasi siihen suuntaan. "Jos se on suuri esitys,
sen pitää päästä Broadwaylle.
Mutta sitten tuli se taianomainen hetki, kun Roger Corman sanoi:
PIENI KAUHUKAUPPA -ELOKUVAN OHJAAJA.
"Tämä on ihan loistavaa. Kun lähtee teatterista,
astuu Skid Row'lle."
Saimme tarjouksia noin 30 newyorkilaiselta tuottajalta,
ja valitsimme Shubertin, David Geffenin ja Cameron Mackintoshin -
Lontoosta eräänlaisena yhtymänä, ja he siirsivät sen WPA:sta -
Orpheumiin, missä sitä... koputan puuta... esitetään yhä.
Seuraavan elokuvamme nimi on Pieni kauhukauppa.
Se on viimein tehnyt sen, mitä niin moni elokuva on yrittänyt -
jo pitkään, siinä on samankaltaista taikaa -
kuin Rocky Horror Picture Show'ssa, joka on ollut pitkään -
kulttihitti. Tästä saattaa tulla seuraava iso kulttielokuva.
Ruoki minua, Krelborn. Ruoki minua heti.
Elokuva menestyi melko hyvin. Miksi se menestyi?
Uskon, että sillä on jotain tekemistä sen kanssa, että musiikin käyttö -
ei ole suoraviivaista ja vakavaa -
toisin kuin West Side Storyn vakavamielinen lähestymistapa.
Siinä on tarkoitus teeskennellä, etteivät he laula.
Meillä taas on aina kieli poskessa.
Ihmisten on varmaan helpompi -
hyväksyä se ja musiikki on pop-tyylistä.
He hyväksyvät sen tavalla,
jolla eivät hyväksy operettityylisempää tyyliä,
joka on ominaista musiikkiteatterille, joten taidan olla onnekas.
Synnyin Ohion Cincinnatissa.
BILL LAUCH HOWARDIN KUMPPANI
Minut adoptoitiin noin kolmekuukautisena.
Kasvoimme Cincinnatissa. Kävin katolisia kouluja -
ja minut erotettiin jesuiittojen high schoolista kolmantena vuonna.
Sitten jatkoin Ohion valtion yliopistoon Columbukseen.
Tiesin heti haluavani syventyä arkkitehtuuriin.
Valmistuin joulukuun lopussa vuonna 1979.
Tulin silloin käymään enoni luona New Yorkissa.
Otin mukaan työnäytteitä ja ansioluettelon ja kiersin pari toimistoa,
joissa setäni oli työskennellyt, ja sain yhdestä työtarjouksen.
Joten tammikuussa 1980 muutin yksiöön -
West 34th Streetille, ja siitä alkoivat seikkailuni New Yorkissa.
Se taisi olla lauantai-ilta baarissa Villagessa.
Howard oli varmaan käynyt katsomassa Little Shopin sinä iltana.
Katseemme kohtasivat ja aloimme jutella.
Meillä vain klikkasi.
Pari päivää myöhemmin hän soitti ja kysyi, saisiko viedä minut treffeille.
Sanoin: "Toki. Lähden mielelläni treffeille."
Hän sanoi: "Oletko käynyt Grammy-gaalassa?"
"Musikaalini albumi on ehdolla,
ja ajattelin, että haluaisitko lähteä mukaan?"
Aloimme pian tapailla vakavasti.
Kauhukaupasta tuli jonkin verran rahaa ja hän sanoi:
"Haluaisin vuokrata asunnon kesäksi, mennään katsomaan -
jotakin." Teimme niin, ja Memorial Dayn aikaan -
leikimme yhdessä kotia East Hamptonissa.
Bill oli Howardille kuin ankkuri. Hän oli elämänkumppani,
josta hän oli aina haaveillut, koska hän halusi kumppanin,
joka olisi rehellinen, uskollinen ja vakaa.
Sitoutuminen tuli heille luonnostaan.
Emme koskaan istuneet alas ja sanoneet: "No, rakennetaan elämä yhdessä."
Sitouduimme kunnolla, kun päätimme -
rakentaa yhdessä talon.
Talo oli heidän suhteensa symboli.
Se kuvasti Howardin uskoa Billiin ja uskollisuutta tätä kohtaan.
Bill oli nuori arkkitehti, ja Howard halusi nähdä -
hänen luovan jotain ihastuttavaa.
He tulisivat asumaan talossa ja siitä tulisi upeaa.
Oltuamme yhdessä kaksi vuotta, tiesimme, että olimme sitoutuneet -
toisiimme ja olimme oikeassa suhteessa,
kuin avioliitossa.
Terveysviranomaiset kutsuvat sitä epidemiaksi,
CBS:N ILTAUUTISET 2. ELOKUUTA 1982
mutta siitä kuulee harvoin. Ensin se iski yhteen väestöryhmään.
Nyt Barry Peterson kertoo, ettei asia ole enää niin.
Bobby Campbell taistelee elämästään kasvavassa joukossa ihmisiä,
joiden kamppailu on kiehtonut ja pelottanut modernia lääketiedettä.
On viidesosan mahdollisuus, että uhri kuolee vuoden sisään -
sairauden puhkeamisesta.
Sairaus havaittiin ensin homoyhteisössä, ja nyt se on levinnyt laajemmalle.
Nyt asiantuntijat kutsuvat tautia kansalliseksi epidemiaksi.
Useampi menettää siihen henkensä kuin ihmisiä kuolee -
toksiseen shokkiin ja legioonalaistautiin yhteensä. Silti suurin osa maasta -
ei tunne koko syöpää.
- Miksei? - Minusta -
siksi, että kyseessä on homojen syöpä.
Muistan Howardin soittaneen minulle ja sanoneen: "Oletko kuullut..."
"Oletko kuullut homojen syövästä?"
Stuartilla on se.
Kun Stuart oli sairas, Nancy ja minä soitimme Stuartille.
Emme olleet puhuneet hänelle vuosiin, koska kun he erosivat,
olimme Howardin puolella ja olimme todella vihaisia Stuartille.
Mutta soitimme molemmat hänelle ja vaihdoimme kuulumisia.
Sanoimme, että... Hän asui Connecticutissa ja sanoimme,
että halusimme tulla käymään. Hän käski tulla sitten,
kun voisi paremmin, ei juuri silloin.
Stuart sairastui jo ennen kuin tiesimme,
miksi sairautta kutsuttiin. Me kaikki luulimme,
että hän toipuisi, eikä hän toipunut.
Se vaikutti meihin kaikkiin, etenkin Howardiin,
koska he kasvoivat nuorina miehinä yhdessä ja -
heillä oli niin... Heillä oli myrskyisän intohimoinen -
ja taiteellinen suhde, joka oli todella tärkeä -
molempien kehitykselle.
Kun Howard tajusi Stuartin kuolevan,
heidän syvästä rakkaudestaan tuli hänelle tärkeämpää kuin siitä,
että he olivat eronneet tunnemyrskyssä. Howard kävi jatkuvasti Stuartin luona.
Sitten Howard menetti myös läheisen ystävän nimeltä David Evans.
David kuoli AIDSiin, joten siihen aikaan -
Howard joutui hyvästelemään monia ihmisiä.
Hän halusi tehdä jotain luovaa, joka ilmaisisi hänen tunteensa,
joita hän ei voinut ilmaista millään muulla tavalla.
Sheridan Square oli New Yorkin homokulttuurin sydän.
Hän halusi viitata siihen paikkaan -
surevana yhteisönä.
Jos kaikesta seuraa jotain hyvää Silloin sieltä nousee feeniks
Pelokkaista, mutta pehmeämmistä silmistä Tänään
Sheridan Squarella
Se oli kivuliasta, koska kaikilla oli -
ystäviä ja rakastettuja, jotka sairastuivat.
Se oli todella pelottavaa, koska koskaan ei tiennyt,
koska olisi oma vuoro.
Amerikan suosituin penkkiurheilu ei löydy Super Bowlista,
SMILE-TRAILERI 1975
olympialaisista tai World Seriesistä.
Kyseessä ovat kauneuskilpailut.
Pienen kauhukaupan jälkeen -
Howard päätti tarttua -
Smile-elokuvan musikaalisovitukseen.
Esityksessä lauletaan, kyseessä on musikaali.
MARVIN HAMLISCH SÄVELTÄJÄ, LYYRIKKO
Jos emme tee sitä oikein, teemme virheen.
Ihmiset, joilla on samanlainen ura kuin minulla, eivät saa tehdä tätä usein.
On lahja saada tehdä se.
Pääsin koe-esiintymään Smileen.
JODI BENSON NÄYTTELIJÄ
Oli loistava uusi esitys, Howard Ashman, Marvin Hamlisch.
Olin ihan, että: "Oikeastiko?"
Ensimmäinen ostamani LP oli -
A Chorus Line, ja Pieni kauhukauppa oli toinen,
jota vain... Siitä tiesi kaiken, joten ajattelin,
että siitä tulisi ihan mahtavaa.
"DISNEYLAND" SMILE-MUSIKAALISTA
Minut kutsuttiin takaisin kuusi kertaa, joten menin, ja toki -
Marvin söi pastramivoileipää, jotain isoa -
ja sotkuista newyorkilaista leipää, josta täytteet tulevat ulos,
kun sitä puraisee. Mutta Howard oli aina niin kiltti -
ja huomaavainen. Hän istui tuolinsa reunalla ja teki -
muistiinpanoja, ja näki, että hänellä oli tehtävä.
Hän taisteli laulutaitoisen näyttelijän puolesta, ei hyvän näyttelijän.
Se on totta. Sillä hetkellä ajattelin, että haluan työskennellä hänen kanssaan,
koska hän ymmärtää näyttelijöitä.
"UNTIL TOMORROW NIGHT"
Howardille se oli toteutunut unelma ja hänen intohimonsa.
Tämä oli hänen tilaisuutensa, loistonäyttelijöiden kanssa työskentely.
Marvinin kaltaisen kanssa työskentely. Tämä oli hänen lippunsa Broadwaylle.
Minusta se sujuu hyvin.
Olennaista on, että hyvin menee.
Minusta olemme juuri siinä pisteessä,
jossa meidän pitääkin olla ja teemme sitä, mitä pitää.
Tiedämme tarkkaan, mitä teemme tästä päivästä joulukuun 11. päivään.
Joulukuun 11. päivä, taustatanssijoiden koelaulut.
DIANE SAWYER 20 MINUTES
Kaikki ovat täällä, mukaan lukien -
levy-yhtiöpohatta ja tuottaja David Geffen -
ja Shubert Organizationin edustajat,
Broadwayn voimakkaimmat tuottajat.
Kysymys kuuluu: "Löytävätkö he loputkin rahat,
vai laskeeko Smilen esirippu juuri nyt ja tässä?"
Ja vastaus? Se oli melkein katastrofi.
Kun työpaja oli ohi, se oli oikein hyvä -
pieneksi rajatussa tilassa, mutta ajatus sen viemisestä eteenpäin -
Broadwaylle tulisi kalliiksi.
Se olisi ollut iso produktio, ja tuottajat taisivat hermostua.
Shubert ja Geffen sanoivat ei, eikä Howard ottanut sitä hyvin.
Hän ei ollut tottunut kieltävään vastaukseen ja järkyttyi.
En tiedä. En tiedä, mikä Davidin ja -
Shubert Organizationin säikäytti. He eivät kertoneet Howardille.
Se satutti häntä.
Hän koki se luottamuksen puutteena. Hän ymmärsi, että oli kyse -
isoista rahoista, mutta silti se tuntui luottamuksen puutteelta.
Howard aikoi jatkaa, oli mikä oli.
Hän sai Marvinin kanssa lopulta toiset tuottajat mukaan,
he keräsivät tarvittavat rahat ja jatkoivat produktiota.
Näki selvästi, miten Marvin ja Howard -
saivat lisää paineita ja alkoivat riidellä enemmän.
He eivät tulleet toimeen tavalla, joka olisi tehnyt kirjoittamisesta helppoa.
Tähän asti se tuntui oikealta.
"WINNERS ALL" HOWARDIN JA MARKIN TYÖSESSIO
- Anna kun sanon jotain. - Sano.
- Ihan oikeasti. - Niin?
- Ei kai tuosta tule melodia? - Mutta ongelma on...
- Aivan. - Jos se on koukku,
tämä on ongelmallista.
Joidenkin pitää hävitä Mutta me emme siitä välitä
Jos teen niin, on kieliopillisesti väärin sanoa:
"voittajat, häviäjät, kaikki me voitamme".
Siinä ei ole mitään järkeä. Se tekee minut hulluksi.
Marvin oli tähti.
Howardilla ei ollut Tony- ja Pulitzer-palkintoja ja Oscareita,
joita Marvinilla oli, joten hänen sanoillaan ei ollut yhtä paljon arvoa.
- Onko se hitti? - Kuka tietää?
MAANANTAI 24.11.1986
New Yorkin avajaisillan yleisö -
aivan villiintyi siitä. Se oli aivan ihana.
Esityksen jälkeen menimme -
New York Timesin rakennukselle odottamaan lehteä.
Siellä oli myös Marvin Hamlisch.
Meidän ei tarvinnut nähdä lehteä, koska näimme -
Marvinin kasvojen valahtavan, ja me vain tiesimme.
En tainnut enää nähdä Marvinia. Hän vain eristäytyi ja katosi.
Ja siinä kaikki.
Howard tiesi, että siitä tulisi kaiken loppu.
Hän oli raivoissaan.
Hän oli vihainen New Yorkin teatteriyhteisölle.
Todella vihainen.
"POSTCARD" SMILESTA
En ollut koskaan nähnyt minkään estävän häntä.
En ollut koskaan nähnyt minkään -
lannistaneen häntä, ja tämä lannisti.
Se oli sydäntäsärkevää.
Hän taisi tuntea häpeää ja halusi päästä pois,
pois kaupungista ja kaikkien näkyviltä. Siksi Jeffrey sai hänet kiinni -
juuri oikeaan aikaan.
Jeffrey Katzenberg johti silloin Walt Disney Studiosia.
TUOTTAJA, KAUNOTAR JA HIRVIÖ
Hän oli houkutellut Howardia Los Angelesiin.
"Hyvä Howard, olen iloinen siitä, että tapasimme."
"Ajatus siitä, että voisit tehdä Disneyn kanssa yhteistyötä -
joissain projekteissa innostaa meitä kaikkia."
"Kun yhdistetään Howard Ashmanin lahjat -
ja Walt Disneyn nimi, se on täysosuma."
"Parhain terveisin, Jeffrey."
David Geffen, joka oli silloin parhaita ystäviäni -
DISNEYN STUDIOIDEN ENTINEN JOHTAJA
ja minulle kuin mentori, hän sanoi minulle:
"Sinun pitää tavata Howard Ashman." Siten tapasin -
Howardin ensi kertaa.
En koskaan unohda, miten söimme Howardin luona pääsiäisenä.
Jeffrey soitti kesken kaiken, melkein kuin Elia.
Odotimme Eliaa, ja puhelimessa olikin Jeffrey.
En tiedä, miksi, mutta totta kai Howard vastaa puhelimeen -
kesken aterian, koska soittaja on Jeffrey.
Jeffrey tivaa häneltä: "Koska sinä tulet?"
"Koska allekirjoitat sopimuksen? Koska sinä tulet?"
Walt Disneyn studiot Kalifornian Burbankissa -
tuottivat vuosikymmeniä loistoanimaatioita.
Mutta 80-luvulla se perintö oli alkanut haipua.
Animaatio-osasto siirrettiin varastorakennuksiin -
Kalifornian Glendaleen.
No, löytyipä taas kiva sijainti.
RANDY CARTWRIGHT ANIMAATTORI
Tulkaa, mennään katsomaan, kuka on täällä.
Howard saapuu Los Angelesiin ja ajattelee -
pääsevänsä hienolle kampukselle -
ja hengailla siellä seitsemän kääpiön kanssa.
Ikoniseen paikkaan, jossa Walt Disney teki elokuvansa.
Animaatio-osasto olikin siirretty -
teollisuusalueelle viiden kilometrin päähän.
Yhtäkkiä Howard onkin asuntovaunussa.
"Ihan oikeasti? Tämä on Walt Disney -yhtiö."
Muistan ajatelleeni niin. "Olemme asuntovaunussa -
parkkipaikalla keilaradan vieressä?"
Kun Howard saapui Los Angelesiin, hän tapasi -
monta live-action-ohjaajaa ja -tuottajaa.
Yksi hänen ensimmäisistä töistään oli käsikirjoitus -
Tina Turnerin kanssa nimeltä I, Tina.
Howard ei tuntenut yhteyttä live-action-alaan.
Hollywoodissa, kuten Broadwayllakin, hän tunsi olonsa -
ulkopuoliseksi.
Sitten hän pääsee animaatiopuolelle. Siellä ihmiset -
pitävät piirretyistä ja heillä on kalsarit päässä.
Jotenkin se tuntui Howardille sopivalta.
Pelottavaa, vai mitä?
Taustani on musiikkiteatterissa, ja se on kiinnostavaa.
PIENEN MERENNEIDON TIIMIN KOKOUS
Minusta näiden kahden ilmaisukeinon välillä on vahva yhteys.
Kun sain mahdollisuuden työskennellä Disneyn kanssa,
lähdin kun... Sanoin: "Entä animaatio?"
"Entä animaatio-osasto?" Sitä minä halusin täällä tehdä.
Disneyn satupiirretyissä vain on sitä jotain,
Lumikista ja Pinokkiosta lähtien.
Kasvoin Pinokkion ja Peter Panin kanssa ja ajatus siitä,
että tekisin vastaavan elokuvan, on... Hyllyssä on paljon -
kirjaston kirjoja. On Lumikki ja Prinsessa Ruusunen,
Tuhkimo, Peter Pan ja Pinokkio.
Kun yritetään tehdä jotain,
mikä sopisi niiden viereen, se on...
Se on vaikeaa,
mutta myös ihan mahtavaa.
Se on siistiä, koska animaatiossa -
pääsee käyttämään aivan erilaisia taitoja -
ja työskentelytapoja.
Se saattaa olla viimeisiä, ehkä kaikkein viimeisin loistotilaisuus -
tehdä Broadway-musikaaleja on animaatiossa. Se on toinen maailma.
Jeffrey sanoi: "Kenen kanssa haluat työskennellä?"
Ja hän sanoi: "Alanin. Työskentelen Alanin kanssa."
Ensimmäinen matkani Los Angelesiin oli jännittävä. Oli palmuja -
ja Sunset Boulevard, se oli jännittävää.
Kun tulimme animaatio-osastolle töihin, se oli silloin -
yllättävän pieni.
Ensimmäinen kontaktini oli Peter Schneider.
Olin tuntenut hänet aiemmin -
Pienen kauhukaupan tiiminjohtajana, nyt hän oli varapääjohtaja -
ja vastasi animaatiosta.
Ensivaikutelma Johnista ja Ronista oli:
RON CLEMENTS OHJAAJA, PIENI MERENNEITO
"Voi luoja, he ovat Keskilännestä."
JOHN MUSKER OHJAAJA, PIENI MERENNEITO
Valkoisen leivän puputtajia.
Luettuaan kuvauksen Howard sai ensimmäisen ideansa.
Käsikirjoituksen alkuperäisversiossa oli hahmo,
rapuhahmo.
Howard sanoi: "Eikö se voisi olla Jamaikalta?"
Ensimmäinen reaktiomme oli: "Jamaikalta?" Se käänsi -
suunnitelmamme päälaelleen.
Howard oli projektissa mukana alusta asti, ja menimme New Yorkiin,
tapasimme hänet ja hän... Pelkän kuvauksen,
alkuperäisversion perusteella, hän sijoitti siihen laulut.
Uskon hänen käytännössä kirjoittaneen ne -
viisi minuuttia käsikirjoituksen lukemisesta, mutta hän sanoi:
"Ajatellaan vaikka sellaista laulua kuin -
'Unelmiin mä jään', kutsutaan sitä vaikka siksi,
sitten hän ja Alan, olimme Howardin asunnolla.
Alan tuli soittamaan sen pianolla. Howard lauloi sen,
ja se kuulosti hienolta.
Howard istui heti alas ja opetti meille -
Pienen merenneidon avulla miten kertoa tarina.
Minä itse olin kiinnostunut antamaan -
tarkempaa tietoa, mutta pitämään sen balladinomaisena.
Kyse on Arielin unelmasta. Elokuvan teema ei mene ohi.
Se on koko elokuvan pääteema. Kun hän laulaa sen,
se kerrotaan selvästi. Hän haluaa olla ihminen.
Lopussa hänestä tulee ihminen ja hän elää onnellisena.
Sitä hän haluaa.
Mitä? Mitä hän juuri sanoi?
MIKE GABRIEL ANIMAATTORI
Päähahmon pitää haluta jotain vahvasti.
Pitää olla haluamislaulu. Emme tienneet asiasta mitään -
ennen Howardia.
Luulisi, että olisimme tienneet.
Hän osasi ratkaista luovat ongelmat,
ja vielä tänäkin päivänä -
CHRIS MONTAN ENTINEN MUSIIKKIJOHTAJA
hän on varmaan ainut tapaamani ihminen,
joka lähes aina, jos kysyin neuvoa johonkin,
hänellä oli tarkka mielipide, ja hän oli luultavasti oikeassa.
Suunnittelin Ursulaa. Käsikirjoituksessa hän oli -
SUUNNITTELIJA, PIENI MERENNEITO
Joan Collinsia muistuttava hahmo. Kaikki piirrokset esittivät -
laihaa, mustatukkaista naista, jolla on korkeat poskipäät.
Hän oli kuin punkhenkinen motoristinainen.
KUVAKÄSIKIRJOITTAJA, PIENI MERENNEITO
Hän oli tosi outo.
Tein piirroksen Divinen perusteella.
DIVINE JOHN WATERSIN FEMALE TROUBLESTA
Se piirros pääsi esille muiden kanssa.
Kun Howard Ashman tuli katsomaan piirroksia,
hän keskittyi siihen.
Pat Carroll on ihastuttava, mutta noidan kappaletta -
ei ole kuullut, jos ei ole kuullut Howardin versiota.
- Hän on... - Ei kannata.
"ONNETTOMAT SIELUT" TYÖVERSIO
Kaikki kirjoittaisivat mieluummin Kapteeni Koukulle kuin Peter Panille.
He ovat vain hauskempia, en tiedä miksi. Ursula on erityisen hauska pahis,
eikä vain siksi, että näyttää mustekalalta. Alaruumis -
liikkuu hienosti, mutta hän on myös hienostunut hahmo.
Hän on hyvin verbaali, ja minulle se oli hauskaa,
koska sain laatia riimejä ja sanaleikkejä ja hienostuneempaa -
huumoria hänen kanssaan.
Näen hänen laulunsa ensinnäkin komediallisena,
toiseksi se kertoo hahmosta ja kolmanneksi -
vie juonta eteenpäin.
Laulun alussa Ariel ei edes tiedä, kuka Ursula on,
ja laulun lopussa Ariel on jo ihminen.
Moni asia siis muuttuu sen kolmen minuutin aikana.
Hyvää iltaa. Minulle on ilo toivottaa teidät tervetulleiksi -
92ND STREET Y YHTEISÖ- JA KULTTUURIKESKUS
"Näytelmät elokuviksi" -sarjamme avausiltaan.
Tämä sarja sai alkunsa, kun yhdellä ilmaisukeinolla -
laadittu luova teos sai toisenlaisen muodon.
MAALISKUUN 3. PÄIVÄ, 1988
Olemme ilahtuneita siitä, että hra Menken ja Ashman ovat täällä
Toivottakaa heidät kanssani tervetulleiksi, kiitos.
Ensin haluan sanoa, miten iloinen olen siitä, että saan haastatella -
Howard Ashmania ja Alan Menkeniä ja siitä, että he pääsivät -
kertomaan kokemuksistaan Pienen kauhukaupan kanssa.
Olisi kiinnostavaa saada tähän iltaan mukaan -
musikaalielokuvien maailma. Niille on koittamassa Hollywoodissa -
jonkinlainen renessanssi.
Eikö olekin aivan erilainen prosessi -
tehdä musikaalista elokuvaa kuin tehdä se näytelmästä?
- Haluaisitteko kertoa siitä? - Niin, se on tyhmyysharjoitus.
Se on totta. En tiedä, miksi elokuvamusikaalien uskotaan toimivan.
Ne toimivat suuren laman aikaan -
ja ehkä osan 40-lukua ja 50-luvun alussa,
mutta musikaalin luonne ei ole helppo.
Kun ihmiset alkavat laulaa, se tuntuu hassulta teatterissa -
ja vielä hassummalta, kun sitä kuvataan ja...
Kertoisitko vähän siitä? Muutoksista, joita tapahtuu,
kun siirrytään lavalta elokuvaan. Tässä tapauksessa -
- osa muutoksista oli dramaattisia. - Todellakin.
- Voisitteko kertoa siitä? - Kyllä, elokuvia koemarkkinoidaan,
ne ovat hammastahnaa, uskokaa pois.
Kun elokuvasta järjestettiin ennakkonäytöksiä -
ja luin ihmisten -
näytösten jälkeen kirjoittamia kortteja,
niissä oli... Minä luin ne. Näin palautetut kortit.
Nämä valitut ihmiset, 15-17-vuotiaat,
jotka saivat päättää, mitä Amerikka katsoisi sinä vuonna,
he sanoivat: "Miksi he laulavat?"
Lisätkää siihen sulkumerkit.
Koen oloni onnekkaaksi,
sillä olemme löytäneet ainoan elokuvien osa-alueen, jolla musikaalit -
- saattavat toimia, Disney-animaatioissa. - Niin, vaikuttaa siltä,
että animaatiossa voitaisiin hyödyntää Broadwaylla tarvittavia taitoja.
Minusta voisi olla kokonainen...
Howard oli käynyt lääkärissä pari päivää ennen tätä tapahtumaa.
Pari viikkoa sitä ennen -
Howard oli pannut merkille valkoiset laikut kurkussaan -
ja kielessään, ja tiesimme, että oli kyse hiivasienestä,
jota esiintyy immuniteettiongelmaisilla ihmisillä.
Lääkäri halusi tehdä HIV-testin ja Howard kieltäytyi,
koska olisi voinut menettää sairasvakuutuksensa.
Lääkäri teki kompromissin -
ja halusi tehdä T-solutestin.
Mikä on amerikkalaisten musikaalien tulevaisuus?
En minä... En oikein tiedä. Minä... Olemme kaikki masentuneita. En tiedä.
Lääkäri soitti T-solukokeen tuloksista samana päivänä -
kuin keskustelutilaisuus järjestettiin, ja tulokset olivat niin matalat,
että hänellä oli varmasti HIV.
Olimme molemmat järkyttyneitä, täysin murtuneita, ja sanoin:
"Et voi mennä siihen tilaisuuteen. Tämä on..."
Minä vain vapisin.
Howard sanoi: "Kyllä minä menen. Ei ole syytä jäädä pois."
Astuimme molemmat taksiin ja ajoimme kulttuurikeskukselle.
Howard, onko sinulla tulevia teatteriprojekteja?
Ei oikeastaan. Voisi olla, jos uskaltaisin,
mutta ei tällä hetkellä. Nyt tavallaan lepään.
Selvä, kiitos kaikille, kun tulitte. Nähdään ensi viikolla.
- Kun kevennän, tapaan... - Kevennä.
PIENEN MERENNEIDON ÄÄNITYSSESSIO
- Ehkä pitäisi vähän perääntyä. - Vähän.
Minusta tuntui, että Howardista tuntui pahalta, että Smile -
päättyi niin äkillisesti, että hän antoi minulle mahdollisuuden koe-esiintyä.
Ensimmäisinä päivinä olin kamalan hermostunut.
Howard oli niin tarkka monologista,
joka laulettiin, sellainen "Unelmiin mä jään" on.
Sen jälkeen, kun olin tehnyt sen 25 tai 30 kertaa,
sanoin: "Howard, voisitko vain lukea sen minulle?"
"Voisin imitoida sinua."
Hiekassa maan Laula se minulle.
Hiekassa maan Ihan näin vaan olla mä saan
Käytät enemmän ääntä...
- Niin. - ...kun äänitämme.
- Paljon enemmän. - Paljon.
Pidetään se...
Minusta diagnoosi... Tietenkin kaikki muuttui.
Mutta työ piti hänet jaloillaan.
Se sai hänet uskomaan ja haluamaan -
jatkaa eteenpäin ja elää.
Esitys oli muuten loistava.
- Ymmärrän. - Ihan vaan sanon.
- Intiimimmin. - Niin.
Yritän laulaa 1 500 ihmiselle -
Lunt-Fontannen teatterissa.
Tuolla ne ain kulkevat vain
Vaeltavat auringossa siis ain
Vapaana niin, oi unelmiin Taasen mä jäin
Halusimme tehdä lauluja, jotka kertoisivat tarinaa,
jotka veisivät tarinaa ja juonta eteenpäin.
Asioiden piti edetä, ei vain pysähdytty -
laulamaan laulua, se on... Kun ollaan siinä pisteessä,
että ravun pitää suostutella merenneitoa jäämään pinnan alle,
se laulaa "Aalloissa siis", ja Ariel laulaa -
"Unelmiin mä jään", koska haluaa niin kovasti kuivalle maalle.
"Suudelkaa" on loistava esimerkki, sillä jos Ariel ei...
Jos prinssi ei suutele Arielia, tapahtuu kaikkein pahin,
Ariel menettää hänet ja koko...
En halua paljastaa juonta.
Mutta tilanteessa on jännitystä, silloin laulu astuu kehiin.
Ne vievät aina juonta eteenpäin.
- Loistavaa. - Parempaa ei nauhalle voi saada.
Loistavaa.
- Oletteko tyytyväisiä? - Kyllä, me...
Hyvä on.
Muistan "Unelmiin mä jään" -laulun, olin animoinut sen.
GLEN KEANE ANIMAATTORI
Jeffrey istui yleisössä ja sanoi: "Se laulu pitää leikata pois,
se on tylsä."
On luonnollista, että kun tulee hidas laulu ilman laajaa kuvakieltä,
niin etenkin lapset alkavat vääntelehtiä.
Olimme kaikki tottuneet ehkäisemään sitä.
Sanoin kaikille: "Teidän pitäisi harkita -
DISNEYN STUDIOIDEN ENTINEN JOHTAJA
sen laulun leikkaamista pois."
Howard Ashman sanoi: "Vain kuolleen ruumiini yli."
"Kuristan sinut."
Howard rakasti prosessia ja inhosi sitä, kun ihmiset -
veivät häneltä ohjakset.
Kun teimme Pientä merenneitoa, menin yhtenä päivänä kopiokoneelle.
Kun nostin kannen ylös, näin muistion. Otin sen ja ajattelin:
"Tämä pitää palauttaa sille, joka sen tänne jätti."
Kun luin sen, siinä luki, miten Howard oli liian hidas -
ja pyysi uusimaan kaikenlaista, mikä maksoi aikaa ja rahaa.
Hänelle pitäisi ehkä antaa potkut.
Howard oli hyvin fiksu ja sanoi: "Tällaiset elokuvat -
pohjaavat tällaisille lauluille."
Kaikissa elokuvissa oli versio siitä,
oli kyseessä sitten "Tähti toiveen toteuttaa" tai jokin muu esimerkki.
Väliaikaisesti sitä voi olla -
vaikea saada toimimaan, mutta laulu on kuitenkin tarpeellinen.
Pitää olla ansaittuja intiimejä hetkiä.
En halua verrata häntä Waltiin, mutta toisaalta -
DISNEYN ENTINEN VARAPÄÄJOHTAJA
hänellä oli kaikkiin samanlainen vaikutus.
Se vaikutus oli suuri.
Kun Howard sanoi jotain, se oli Jumalan sana.
Siitä kiisteltiin paljon, ja lopulta hän oli oikeassa.
Sitä ei vain jätetty elokuvaan, siitä tuli yksi unohtumattomimmista -
hetkistä.
Hän meni Disneyn toimistolle ja teki päivän työt.
Sitten hän tuli kotiin, ja hänet kytkettiin -
suonensisäiseen lääkitykseen. Hän sai lääkkeitä ja nesteitä.
Teimme olohuoneesta hänelle -
vähän kuin sairaalahuoneen.
Ensin sitä oli helppo peitellä, sillä ulkoisesti hän näytti terveeltä.
Vuoden tai kaksikin toimintakyky säilyi hyvänä.
Sairaus eteni vähitellen.
Minulle ei tullut mieleenkään, että hänellä olisi AIDS,
mutta tiedän, että joinain päivinä Nancy Parentin piti saada hänet -
ylös sohvalta ja lähettää töihin.
Kun kuulimme Howardin terveysongelmista,
se oli aikamoinen järkytys. Hänen työnsä Disneyllä,
mitä oikein teemme, nyt kun kuulimme tämän?
Sovimme, että jatkaisimme projektia. Vuokrasimme talon -
talonrakennuspaikkamme lähettyviltä.
Asuimme Beaconissa, joka oli lähellä.
Oli paljon asioita hoidettavana, ja pahinta oli se,
että kaikki piti salata. Se kaikki oli tekeillä -
niin pitkään, emmekä voineet kertoa kellekään.
Sitä haluaisi vain mennä piiloon -
eikä joutua selittelemään. Siksi lähdimme New Yorkista.
Jos työstimme studiossani, en muista mitä laulua,
mutta jos se ei mennyt kuten hän halusi, hän turhautui.
Hän halusi äänittää version laulusta. Hänellä oli Walkman Pro.
Se oli silloin Walkmanien kuningas.
Hän yhdisti siihen pienen mikrofonin.
Se tuskin oli kovin kallis, mutta se oli...
Mikrofonin yhteys oli huono, se katkeili.
Suurin osa ihmisistä olisi sanonut: "Hankitaan uusi mikki."
Howard paiskasi Walkman Pronsa päin seinää.
Hän sanoi: "Älkää koskeko siihen."
Silloin ajattelin: "Johtuuko tämä minusta? Olenko niin -
turhauttavan huono säveltäjä, vai..."
Sanoin: "Suo anteeksi, minun pitää tehdä jotain."
Poistuin huoneesta itkemään. Minä vain...
Se oli niin vaikeaa.
Se liittyi kai siihen, että hän tiesi olevansa sairas.
Me emme tienneet sitä.
Se oli varmasti turhautumista sairastumiseen, sen tietämiseen,
että elämä lyhenisi eikä aikaa enää ollut,
ettei hän saisi sitä tehtyä. Ei ollut aikaa -
tehdä sitä oikealla tavalla, ja nämä idiootit olivat tiellä.
Miten hän saisi asian hoidettua? Pois tieltä.
Kun työstimme Pientä merenneitoa, työstimme myös Aladdinia.
Se oli todella jännittävää.
HOWARD ALADDININA LASTEN TEATTERIYHDISTYS 1965
Aladdinia lähestyttiin alun perin Hopen ja Crosbyn reissuelokuvien kautta.
Olisipa jotain juotavaa.
Viitattiin Flescher-piirrettyihin. Se oli tyylikästä ja toverillista.
"Ei kaveria parempaa" oli -
Fats Waller -tyylistä hulluttelua.
Oli selvää, että Howard oli hulluna Aladdiniin.
Siinä oli järkeä, sillä hän oli esittänyt Aladdinia -
lapsena Baltimoressa.
Mutta nyt, kun hän työstää Merenneitoa, hän kävelee ovesta -
mukanaan 30 sivun kuvaus ja puoli tusinaa -
laulua, eikä niitä oltu -
kopioitu mistään. Ne olivat monimutkaisia -
tarinankerrontalauluja, joihin vain Howardin ja Alanin -
taidot riittivät, ja kaikki olivat mykistyneitä.
Laulunkirjoitustyömme...
Ehkä voin aloittaa...
...ei ala vain ensimmäisellä nuotilla.
Se alkaa sekä rytmillä...
- Dialogia, dialogia, dialogia. - ...ja sen sisällöllä,
- mikä johtaa lauluun. - Dialogia, dialogia.
- Mitä laulussa on. - Lisää dialogia.
- Mitä sen jälkeen tapahtuu? - Dialogia.
Juuri sillä hetkellä, kun laulu loppuu.
"YÖT ARABIAN" -TYÖVERSIO
Howard oli mestari tekemään niitä pieniä valintoja,
löytämään niille paikan ja saamaan ne paikoilleen.
Ensimmäiset kolme tai neljä laulua, "Ei kaveria parempaa" -
ja "Prinssi Ali", kukaan muu ei olisi voinut laatia niitä.
Se, mitä Howardin kynästä tuli, oli...
Se oli lyyrisesti uskomatonta.
"PRINSSI ALI" -TYÖVERSIO
Suurenmoista, aivan loistavaa.
Moni varmaan ajattelee, ettei Disneyllä -
ole vaikeuksia kertoa tarinaa.
Se vain jotenkin sinkoaa silmämunista, ja se on siinä.
Mutta se ei ole totta. Disneykin koostuu ihmisistä.
Ihmiset istuvat pöydän ääressä paperin ja kynän kanssa -
ja yrittävät tehdä tarinasta viihdyttävää ja hauskaa -
ja herättää empatiaa hahmoja kohtaan.
ALADDININ TARINAKOKOUS
Monesti se ei vain toimi,
ja kaikki romahtaa.
Meidän pitää ymmärtää, mistä Aladdinin hahmo koostuu,
emmekä ole siinä pisteessä.
Olimme näyttäneet elokuvan Jeffreylle, ja menimme Don Ernstin toimistoon.
ALADDININ TUOTTAJA
Don Ernst, elokuvan tuottaja, hän sanoi: "Tulkaa."
"Tulkaa vain tänne." Mietimme, mitä oli tekeillä.
"Puhuin Jeffreyn kanssa. Hän inhosi sitä."
"Hän inhosi kaikkea siinä."
Myöhemmin kysyimme asiasta Jeffreyltä ja hän sanoi:
"Niin, se ei toiminut yhtään. Laadin koko esityksen ajan -
vieraslistaa vaimoni yllätysjuhliin."
Aladdinin teko keskeytettiin, ja sillä välin -
kaikki astuivat koneeseen ja lensivät Floridan Disney Worldiin.
Ystäväni ovat hermostuneita, koska inhoan kaikkea, mitä teen.
PIENEN MERENNEIDON LEHDISTÖTILAISUUS
Ja kaikkea, minkä kanssa olen tekemisissä. Ystäväni...
Tämä on ensimmäinen työni,
josta sanon, että se on todella hyvä.
Pidän siitä kovasti.
Kun työskentelee tavallisen, normaalin elokuvan parissa...
- Normaalin elokuvan. - ...on tiedossa,
että mikä hyvänsä voi mennä vikaan. Sää tai budjetti.
Mikä voisi mennä pieleen Disney-elokuvassa?
On kiinnostavaa, että luovaan prosessiin kuuluu aina jännitys,
konflikti. Luovaa jännitystä on paljon, etenkin...
Howardin piti istua lehdistötilaisuudessa -
kahdeksan tuntia päivässä.
Siihen aikaan hänellä oli rinnassaan katetri -
ja hän sai päivittäin suonensisäistä hoitoa,
jonka osasimme tehdä. Autoin häntä siinä.
Sen tarkoitus oli pitää tulehdus kurissa.
Se oli ennen kuin kukaan tiesi asiasta.
Meidän odotettiin ajelevan laitteissa.
Opas vei meitä vuoristoratoihin,
vaikka Howard voi huonosti. Hän yritti pitää salaisuuden,
pysyä jaloillaan -
ja vastailla kysymyksiin kaksi päivää peräkkäin.
Se oli rankkaa.
Muistan Howardin sanoneen:
"Kun näin paraatin, puhkesin kyyneliin."
"Minusta tuntui, että tämä jäisi elämään minun jälkeeni."
Silloin ajattelin vain: "Hän liikuttui niin kovasti,
koska hänen teoksensa jäisi elämään." En yhtään tiennyt,
että asiaan liittyi muutakin.
Ja Oscarin saa -
MAALISKUUN 26. PÄIVÄ 1990
Alan Menkenin ja Howard Ashmanin "Aalloissa siis" -
Pienestä merenneidosta.
En kerro kalavitsejä, kiitän vain paria ihmistä.
Jeff Katzenbergia ja Peter Schneideriä Disneyllä.
Sam Wrightia, joka lauloi laulun. Eniten haluan kiittää -
John Muskeria ja Ron Clementsiä joille elokuva kuuluu.
Tunnen olevani onnekas, kiitos.
Jatkoilla istuimme patsaidemme kanssa ja Howard sanoi:
"Haluan kertoa, että tänään olen todella onnellinen."
"Kun pääsemme takaisin New Yorkiin,
meidän pitää puhua vakavasti."
Sanoin: "Mistä ihmeessä?"
Ajattelin: "Eikö hän halua enää työskennellä yhdessä? Onko..."
Miksi en tajunnut, että Howardia vaivasi jokin,
sitä en tiedä. Oscar-gaala oli kai sunnuntai-iltana,
ja taisimme tavata seuraavana tiistaina hänen luonaan. Kävelin olohuoneeseen -
ja hän sanoi: "No..." Sanoin: "Mitä? Mistä oikein haluat puhua?"
Hän sanoi: "No, minä olen sairas."
Ja yhtäkkiä päässäni syttyi sata lamppua.
Ja hän sanoi: "Kuule, tuntuu hyvältä kertoa tämä,
koska tiedän, että olet hyvissä käsissä."
Hän käytännössä kertoi kuolevansa.
Hän ei ollut vielä edes 40. "Teen kuolemaan, ja olen -
iloinen siitä, että olet hyvissä käsissä."
Silloin se oli kuolemantuomio.
ENTINEN TOIMITUSJOHTAJA
Sain siis kuulla, että mies, jota rakastin, jonka kanssa -
oli niin älyttömän hauska tehdä töitä -
yhdessä, tulisi kuolemaan lyhyen ajan sisällä.
Se pistää vakavaksi.
Olin Howardille vihainen, kun kuulin siitä.
DISNEYN ENTINEN ANIMAATIOJOHTAJA
Olin vihainen siitäkin, ettei hän ilmestynyt kaikkiin -
Pienen merenneidon äänityssessioihin.
Hän ei voinut matkustaa.
Hän keksi tekosyitä, miksi ei päässyt.
Olin vihainen, että hän ei kertonut aiemmin.
Jos olisimme tienneet, olisimme siirtäneet äänityksen New Yorkiin.
Howard ei halunnut ihmisten tietävän. Hän pelkäsi heidän tuomitsevan hänet -
ja kritisoivan häntä, sitä, mitä ihmiset ajattelisivat.
Howard sanoi minulle: "En halunnut kertoa sinulle, koska..."
"En tiennyt, miten Disney reagoisi. Olen homomies,
joka tekee lastenelokuvaa. En halunnut saada potkuja."
Hän rakasti näiden elokuvien tekoa ja sanoi, että sitä hän -
halusi tehdä enemmän kuin mitään muuta.
Hän halusi käyttää loppuelämänsä siihen,
eikä kukaan meistä silloin tiennyt, kauanko hän vielä eläisi.
Hän tiesi vain olevansa sairas.
Hän oli kauhuissaan, mutta ei aikonut lopettaa.
Mikään ei estäisi häntä tekemästä sitä, mitä piti.
KAUNOTAR JA HIRVIÖ "DISNEY ANIMATIONIN OMAISUUTTA"
Joku näytti minulle nauhan, ja se oli -
OHJAAJA, KAUNOTAR JA HIRVIÖ
näppärää työtä, mutta ei kovin inspiroivaa.
Se oli, aivan kuten joku sanoi:
animoitua loistoteatteria.
Ilmeisesti Jeffrey käski antaa homman Howardille ja Alanille.
"He tekevät sille saman kuin Merenneidolle, ja siitä tulee hyvä."
Howard tiesi, ettei Kaliforniaan lähtö olisi hänelle helppoa,
BILL LAUCH HOWARDIN KUMPPANI
eikä lopulta edes mahdollista.
Hänen piti siis puhua Jeffreylle suoraan.
Kun kysyimme, mitä hän sanoi, Howard sanoi:
"Hänestä tuli kiltti juutalainen mies. Hän kysyi,
miten äitini ottaa asian."
Howard sanoi vain: "Alan tulla heikommaksi,
enkä jaksa kovin paljoa."
"Haluaisin antaa kaikkeni luovalle prosessille."
Sanoin: "Hienoa. Miten voin auttaa sinua?"
Ja hän sanoi: "No,
elokuvanteon pitäisi tulla luokseni, eikä toisin päin."
"Sinun pitää järjestää asia jotenkin."
Sanoin: "Hyvä on. Ainut mahdollinen tekosyy -
on sanoa, että olet diiva."
"Että olet sen arvoinen elokuville ja yhtiölle ja..."
Heille pitää sanoa, että heidän pitää mennä Howardin luo.
PÄÄKUVAKÄSIKIRJOITTAJA KAUNOTAR JA HIRVIÖ
Hetkinen, meidän pitää pakata kuvakäsikirjoitukset -
ja kaikki välineet, ne piti purkaa, ja kuuden tai seitsemän meistä -
piti astua koneeseen ja matkustaa New Yorkin pohjoispuolelle,
koota kaikki uudestaan ja viedä Howardille? Kuin vuori Muhammedille.
Miksi? Silloin se tuntui siltä, että: "No, Howardilla -
on takanreunuksellaan Oscar, joten menemme hänen luokseen."
Saavuimme siis Fishkilliin New Yorkin osavaltiossa.
Se on New Yorkin pohjoispuolella. Purimme tavarat. Oli kuvakäsikirjoituksia,
paperia, kyniä, värikyniä, suklaapatukoita ja kaikenlaista,
mitä animaattorit tarvitsevat työskentelyyn.
Howard tuli paikalle joka aamu -
ja toi aina donitseja. Sitten aloitimme työt.
Tunnelma oli kireä, koska Howardilla oli hyvin tarkkoja mielipiteitä -
asioista. Se oli vaikeaa. Joinain päivinä sujui hyvin,
toisina ei niinkään.
Hei, Linda. Täällä Howard ja Alan.
Jaamme sinulle raakaversion avauskappaleesta.
Sopiiko? Hyvä on.
Kuvakäsikirjoitimme Kaunottaren ja hirviön alun.
Se ei ole kovin musikaalinen hetki.
Belle lähtee isänsä talosta kaupunkiin.
Hän tapaa Gastonin ja LeFoun, ostaa leipää, saa kirjan -
ja palaa kotiin. Howard sanoo: "No, hoidan asian."
Hän tekee siitä Alanin kanssa musiikillisen version,
upean operettimaisen kappaleen, joka tekee saman -
neljän, viiden minuutin pituisessa laulussa.
Mutta häntä hirvittää lähettää se Disneylle.
Lähetimme "Bellen" ja "Vieraamme", ja minusta ne olivat loistavia,
mutta hän ei halunnut lähettää niitä.
Hän sanoi: "Emme voi lähettää niitä, meille nauretaan."
"Kuka pyysi kuusiminuuttista avauskappaletta,
jossa on useampi melodia ja... Mitä oikein ajattelimme?"
Hän taisi pelätä nöyryytystä.
Olemme molemmat ihmisiä,
joille työ on erittäin tärkeää.
Koska työmme on... Ilmaisemme sen kautta tunteemme.
KESÄKUUN 8. PÄIVÄ, 1990
Jonkin pitää lähteä liikkeelle...
Davidista oli tuntunut, että se pitää lisätä.
Muistan, että sanoit niin. Ettet...
Ettei pitäisi... Ettei sinusta pitäisi hypätä -
- suoraan tempoon. - Aivan.
Haluatko sen nopeutuvan nopeammin?
Jos minulta kysytään, niin kyllä. Se ei kiihdy pikku hiljaa.
Kysymys ei ole tahdista.
Niin, ymmärrän kyllä. Se ei...
Moni orkesterista oli sitä mieltä, koska se on siinä kohtaa pehmeämpi.
- Selvä. - Voi olla.
- Voiko jokin ylläpitää... - Kertosäettä on paljon.
ANGELA LANSBURY ROUVA PANNU
Kerran lentokoneessa, kun palasin, ilahduin siitä,
että se oli pienessä kannussa tarjottimella maidon kanssa.
Maito- ja sokeriastioiden.
- Teepussin pitäisi olla kannussa. - Teepussin pitäisi olla kannussa.
- Hautumassa. - Hautumassa.
Jos vesi ei kiehu, teepussista...
- Aivan, niin. - ...ei synny teetä.
- Hanavedestä. - Tiedät sen.
Sanoinhan, että minulla on loistava teepannukokoelma.
Voin kertoa teestä kaiken, mitä haluatte tietää.
Minulla on ilo ja kunnia toivottaa sinut tervetulleeksi.
Nyt pyydän sinua rentoutumaan. Istuudu,
ja keittiömme ylpeänä esittää... illallisesi.
Vieraamme, vieraamme Olet meidän vieraamme
He olivat uskomattomia. Siinä sessiossa oli sekä -
Jerry Orbach että Angela.
Se oli musiikkiteatteriunelmaa.
Oli niin värisyttävää astua studioon -
OHJAAJA, KAUNOTAR JA HIRVIÖ
New Yorkissa koko orkesterin kanssa -
ja kuulla kaikki elävänä. Loimme Kaunottaren ja hirviön -
soundtrackin samaan tyyliin kuin Broadway-albumin.
Ihailin Howardissa sitä, ettei hän antanut epäselviä ohjeita.
Hän ei koskaan antanut tehottomia -
tai heikkoja ohjeita.
Hän antoi tarkat ohjeet. "Kun pääset tähän sanaan,
voisitko painottaa sitä enemmän kuin edellistä sanaa?"
Hän oli erittäin tarkka siitä, mitä halusi.
Toivomme Hyvälle saa mielelle
Orkestraatio on tässä äänekäs. Ehkä puhun Dannylle -
sen vaimentamisesta, jottei sinun tarvitse -
- huutaa sen yli. - No, olemme kai eri ääniraidoilla?
Totta. Mietin vain, että jos et voi -
- laulaa sen yli. - Niin.
Kokeilen enemmän ja vähemmän ääntä.
- Näemme, kumpi on parempi. - Hienoa.
Hienoa, ja samoin ainakin yksi -
tähän kasvukohtaan.
Nyt makeeks vieraan suu Oot vieraamme
Vieraamme, vieraamme Häntä näin me passaamme
Viinit jäähdytämme Lautasliinat pöytään laitamme
Tahtoo kai teetä hän Häntä hyvin ymmärrän
Kun vain kupit saadaan pöytään Silloin kuplin, silloin juhlin
Pannu nää piipittää Vesi liikaa lämpiää
Hankaapas sä mua Niin että loistaa saan
Se oli loistava otos.
Dave, se taisi olla siinä.
- Kuunnellaan se. - Niin.
Odotetaan, että Jerry ja Angela tulevat.
Parhain on Palkkio
Huudat "ei" Riittää jo
Kohta laulamme sut Aivan pyörryksiin
Et surra turhaan saa Tänään me hummaillaan
Oi vieraamme, vieraamme Vieraamme
Oot vieraamme!
Kontrasti oli niin valtava.
Elokuvan ilo ja taianomaisuus -
ja se, että hän katsoi kuolemaa silmästä silmään,
vaikka oli vasta 39-vuotias.
Yhtenä iltana halusin jatkaa -
jonkin tekemistä myöhään, koska tuotannon näkökulmasta -
oli pakko. En muista, kuka veti minut sivuun ja sanoi,
tai ehkä se oli jopa Howard: "En vain pysty siihen tänään."
Joku otti minut sinä iltana sisäpiiriin.
Kun jokin etenee niin pikku hiljaa,
se ei ole ilmiselvää.
Sitten kun joku kertoo asian, on että: "Aivan."
HOWARD PUHUU ALADDININ OHJAAJIEN KANSSA
Miten viime sessio sujui?
Hienosti, oletteko kuulleet materiaalia?
- Emme ole. - Angela on loistava.
- Hienoa. - Hän oikein kukoisti.
Hän teki sen aivan itse, se oli loistavaa.
Siihen meni monta ottoa, mutta siitä tuli todella hyvä.
Olen siitä todella ylpeä. Ja orkestraatio on loistava "Hyökätään"-laulussa.
Miten sinä jaksat äänityssessioissa,
miten jaksat mennä niihin ja olla paikalla?
Miten hyvin jaksan? Aika hyvin. Se ei ole ollut ongelma.
Jaksan viisi, kuusi tuntia. Kahdeksaa, kymmentä tuntia,
sitä en jaksa. Kaikki tietävät sen. En... En vain...
- En vain jaksa... - Aivan.
...jatkaa viiden, kuuden tunnin jälkeen.
Kun palasimme Aladdinin pariin, Howard oli jo avoimesti sairas.
Tarvitsimme Jafarille laulun, halusimme ainakin yrittää.
Howard valitsi sitä varten hetken, jossa Jafar oli voitolla -
ja Aladdinilta oltiin viemässä kaikki.
No, siihen aikaan Howard kärsi neuropatioista.
Hänen sormistaan lähti tunto tai häneltä lähti ääni.
Hän menetti osan näkökyvystään, hän... Hän menetti kaikenlaista.
Hän laittoi Jafarin laulamaan "Humiliate the Boy" -nimistä kappaletta.
Aladdinilta vietiin vähitellen kaikki,
hänelle ei jäänyt mitään.
Kaikki me kuulimme siinä -
vahvan alatekstin.
Suuret taiteilijat auttavat näkemään maailman -
erilaisena kuin ennen, ja se...
He voivat tehdä sen vain näyttämällä oman maailmansa.
Howard näytti meille maailmansa laulunsanojensa -
ja tarinankerrontansa kautta.
Minusta Kaunottaren ja hirviön "Hyökätään" -
yrittää välittää tiettyä näkökulmaa -
hienovaraisella tavalla. Hän ei halunnut tehdä -
poliittista teatteria, mutta halusi hahmoja,
jotka valaisivat tiettyjä aiheita.
"Hyökkäämme"-laulussa kiteytyy se,
HOMOSEKSUAALISUUS RIKKOO JUMALAN TAHTOA
miten ihmiset etsivät syntipukkeja.
JUMALA RAKASTAA HOMOJA JA VIHAA HOMOUTTA
Kun vihollinen tunnistetaan, se halutaan tuhota.
"KATUMUS" EI OLE RUMA SANA
AIDSista tiedettiin edelleen vain vähän, ja ihmiset uskoivat yhä,
että sen voisi saada vähäisestäkin kontaktista.
JUMALA RANKAISEE HOMOJA
Vain rappiolla olevien ihmisten uskottiin sairastuvan,
heidän, jotka ansaitsivat sairastua. Sitä, joka myönsi -
TUTKIMUSTA, EI HYSTERIAA!
kuuluvansa heihin, alettiin karttaa.
Kaunotarta ja hirviötä ei voi erottaa -
DISNEYN TEATTERIRYHMÄ
AIDS-epidemiasta,
AIDSIA, EI HOMOJA, VASTAAN
koska se kertoo ajastaan ja on metafora AIDSille.
Se tehtiin metaforisesti, vaikka en tiedä,
tiesivätkö tekijät luovansa metaforaa.
Ihmiset, jotka kyseenalaistavat Hirviön ja haluavat tappaa sen,
puhuiko hän AIDSista? Ajattelen aina, että se on ihan pötyä.
Minusta hän ei laittanut mitään henkilökohtaista töihinsä,
mutta Howard oli todella empaattinen.
Hän osasi laittaa itsensä toisen ihmisen kenkiin.
Ei hän oikeasti halunnut olla merenneito, joka saa jalat.
Mutta hän kuvitteli itsensä Arielin asemaan. Se on empatiaa.
Siitä lähtökohdasta voidaan kirjoittaa hahmoja.
Minusta se on taiteilijan määritelmä.
Minusta Howardin nerous oli, ettei hän ollut poliittinen.
Hän oli ihminen ja käsitteli inhimillisiä aiheita ja ajatuksia.
Hän puhui ihmishengen hyväntahtoisuudesta.
Minusta se oli Howardin lahja meille kaikille.
MIKÄ ON PETO? MIKÄ ON IHMINEN?
Jos jotain kadun siinä, miten suunnittelimme -
viimeiset vuotemme, niin enimmäkseen -
päätöstämme rakentaa talo ja eristäytyä sinne -
pois kaupungista.
Viimeiset kuukaudet olivat hyvin kaoottista aikaa,
tasapainoilua sairaalan ja työvaatimusten välillä.
Emme viettäneet juurikaan aikaa -
toistemme kanssa kumppaneina. Howard ei voinut kulkea portaita,
joten hän nukkui eri huoneessa.
Enimmäkseen kommunikoin hänen kanssaan siitä,
mitä hän tarvitsi.
Annoin hänelle lääkkeitä -
ja varmistin, että hän sai ruokaa. Noudatimme päiväohjelmaa.
Olin suunnitellut talon yhteistä tulevaisuuttamme varten.
Meillä ei ollut yhteistä tulevaisuutta, minulle jäivät vain jäännökset.
Me taisimme -
sanoa hyvästit kauan ennen kuin hän oikeasti kuoli.
Siihen aikaan, en tiedä, johtuiko se vain sairaudesta,
hänestä tuli lempeämpi, sen muistan.
Alussa hän oli melko tulinen, se johtui varmasti hänen vihastaan -
sitä typerää sairautta kohtaan ja sitä kohtaan,
ettei parannuskeinoa ollut. Hän oli vihainen,
koska oli juuri pääsemässä vauhtiin, ja se typerä tauti -
aikoi tehdä kaikesta lopun.
Olimme niin työn touhussa, että... Ja viimeiset Kaunottaren ja hirviön sessiot,
ennen kuin uppouduimme Aladdiniin, koostuivat siitä, että pidimme -
Howardille puhelinta sairaalassa. Se oli aikamoista.
Kirjoitimme sairaalasängyillä. Kirjoitin "Prinssi Alin".
Raahasin kosketinsoittimen -
sairaalaan ja kirjoitimme sen hänen sairasvuoteellaan.
Menin sairaalaan ja muistan suudelleeni hänen poskeaan,
pitäneeni häntä kädestä ja kertoneeni, että häntä rakastetaan.
Ja muistan kävelleeni ulos -
ja romahtaneeni.
Menimme katsomaan häntä, ja hän painoi vain 36 kiloa,
oli menettänyt näkönsä ja pystyi hädin tuskin puhumaan.
Kaunottaren ja hirviön tekoon menisi kuukausia.
Vierailimme Howardin luona ja tiesimme kaikki,
että näkisimme hänet luultavasti viimeistä kertaa.
Kumarruin sanomaan hyvästit -
ja kerroin, miten tärkeä hän oli meille.
Sanoin: "Howard, et kyllä uskoisi."
"Ihmiset rakastavat tätä elokuvaa. Kuka olisi arvannut?"
Howard sanoi: "Minä olisin."
Maaliskuun 14. päivän aamuna -
heräsin kesken unen. Unessa menin -
Howardin luo sairaalaan.
Hän sanoi: "Hei, terve." Ja: "Auta minut ylös."
Laitoin käteni hänen selkänsä taakse ja nostin häntä kevyesti,
mutta hän ei painanut mitään. Näen, että hänellä on musta kaapu,
ja lasken hänet sängylle.
Heräsin unesta ja muistan katsoneeni kelloa,
mitä se näytti, jotain kuuden jälkeen.
Silloin Howard kuoli.
Niin Howard piti hauskaa ja nautti olostaan.
Hän otti mukaan sille matkalle.
Siitä oli kyse sinä päivänä Howardin huoneessa,
kun hän loi minua varten maailman, fantasian.
Näimme vain jäävuoren huipun.
Luoja tietää, mitä hän olisi tehnyt, mutta se olisi ollut upeaa.
OSCAR-GAALA 1992
Howard ja minä asuimme ja elimme yhdessä.
Otan tämän vastaan ilolla ja ylpeydellä, mutta tämä on katkeransuloista.
Tämä on ensimmäinen AIDSiin menehtyneelle myönnetty Oscar.
Howardin kuoleman jälkeen olen etsinyt yhtä lahjakasta ihmistä,
muttei häntä ole löytynyt.
Howard jätti unohtumattoman jäljen elokuvahistoriaan -
sekä animaation ja musikaalin historiaan.
Eikä se ole kadonnut mihinkään vuosien aikana.
Howard oli niin lahjakas ja loisti niin kirkkaasti,
että hänen vaikutuksensa on edelleen yhtä suuri.
Hän oli liikkeelle paneva voima kaiken tämän takana.
Kaikki tuli hänen sydämestään ja älykkyydestään.
Hän ei saanut nähdä sitä, mutta hänen työnsä elää yhä.
Tekstitys: Sofia Olsson